Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Представник заявника звернулася до суду із вказаною заявою, посилаючись на ті обставини, що [INFO] на тимчасово окупованій території в Донецькій області померла [PERSON] , [INFO] . Факт смерті [PERSON] підтверджується даними «Свидетельства о смерти» від 03 квітня 2024 року, виданого «Отделом ЗАГС Дебальцевского городского управления юстиции Министерства юстиции Донецкой Народной Республики». Заявник [PERSON] та померла [PERSON] перебували у шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Для реалізації прав та інтересів малолітнього сина заявнику необхідно встановити факт смерті [PERSON] . Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану заявник можливості не має, оскільки факт смерті мав місце на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, який може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті. Єдиним документом, який має заявник на підтвердження факту смерті бувшої дружини є копія свідоцтва про смерть, видана «Отделом ЗАГС Дебальцевского городского управления юстиции Министерства юстиции Донецкой Народной Республики». Проте вказаний документ не входить до переліку документів, які є підставою для проведення державної реєстрації смерті відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2016 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1 150/3024. У зв`язку з вказаним, заявник має перешкоди у реєстрації смерті [PERSON] , тому просила встановити факт її смерті на окупованій території. Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 15 травня 2024 року відкрито провадження в справі. Представник заявника в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала з підстав, викладених в заяві. Додатково пояснила, що оригінал свідоцтва про смерть від 03 квітня 2024 року, який доданий до заяви, у заявника відсутній. Йому на телефон мати [PERSON] надіслала лише фото такого документу. Інших письмових чи будь - яких інших доказів на підтвердження факту смерті [PERSON] немає. Представник заінтересованої особи Богуславського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належно. Фактичні обставини справи Заявник [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , перебували у шлюбі. В шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON] , який проживає з заявником за адресою: квартира під номером [ADDRESS] . Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 07 березня 2023 року у справі № 371/945/22 шлюб розірвано. Такі обставини підтверджуються даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільної стану Миронівського районного управління юстиції у Київській області 25 березня 2016 року (а.с. 10), довідки Центральненського старостинського округу № 1 Миронівської міської ради № 15/01-24-156 від 06 травня 2024 року (а.с. 14), рішення Миронівського районного суду Київської області від 07 березня 2023 року у справі № 371/945/22 (а.с. 11-12). До заяви додано копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 03 квітня 2024 року (мовою оригіналу) «Отделом ЗАГС Дебальцевского городского управления юстиции Министерства юстиции Донецкой Народной Республики» (а.с. 15), копію паспорту громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Миронівським РС УДМС України в Київській області 17 червня 2016 року (а.с. 8-9), та копію картки платника податків [PERSON] (а.с. 9). Згідно з даними копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] в селі Семигір?я Артемівського району Донецької області, має зареєстроване місце проживання за адресою: квартира під номером [ADDRESS] . Згідно з даними копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03 квітня 2024 року, [PERSON] , [INFO] , уродженка села Семигір?я Донецької області Артемівського району, померла [INFO] у віці 30 років в місті Єнакієво Донецької Народної Республіки, про що 03 квітня 2024 року відділом ЗАГС Дебальцевського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки складено актовий запис № 163. Інших документів, які б підтверджували факт смерті [PERSON] , заявник не має. 03 травня 2024 року Богуславський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) за № 633/3021-61 надав [PERSON] відмову у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] в зв?язку з тим, що заявник для підтвердження факту смерті пред?явив документ (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 03 квітня 2024 року виданий відділом ЗАГС Дебальцевского міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки), виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, та який не є підставою для державної реєстрації смерті. Мотиви суду та застосовані норми права Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню. Згідно з частиною 1 статті 317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Заявник є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , отже є особою, яка наділена повноваженнями на звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території. Згідно з частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов?язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров?я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Водночас пункт 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, деталізує положення статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Оскільки заявник не має передбачених Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні документів, які є підставою для державної реєстрації смерті, він звернувся з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] в порядку окремого провадження. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з?ясування необхідних фактів за відсутності правового спору. Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами Державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема: - встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); - визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України). Розгляд цієї категорії судових справ повинен відбуватися за загальними правилами здійснення цивільного судочинства з врахуванням окремих винятків, їй притаманних; а отже, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття допустимості, належності, достовірності та достатності доказів, як засобів доказування при здійсненні цивільного процесуального судочинства. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, яка в повній мірі кореспондується із приписами частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, за правилами частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Заявник зобов?язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Доказами, які підтверджують факт смерті особи, можуть бути пояснення заявників, свідків; письмові докази; речові докази, зокрема звуко - і відеозаписи, висновки експертів; копії лікарського свідоцтва про смерть; фотозображення, скріншоти особистого листування; дані, отримані з відкритих джерел чи соціальних мереж; акти про настання смерті тощо. На підтвердження факту смерті до заяви додано лише копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 03 квітня 2024 року (мовою оригіналу) «Отделом ЗАГС Дебальцевского городского управления юстиции Министерства юстиции Донецкой Народной Республики». Представник заявника в судовому засіданні пояснила, що оригінал свідоцтва про смерть [PERSON] серії [NUMBER] від 03 квітня 2024 року у заявника відсутній. Будь - які інші докази факту смерті [PERSON] відсутні. Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід?ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Вказаний Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до положень статті 9 Закону, державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Суд враховує, що статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами на тимчасово окупованій території, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов?язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №235/2357/17 від 22 жовтня 2018 року. Суд враховує, що встановлення факту народження або смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав малолітнього сина заявника, проте рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з?ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України. Ухвалюючи рішення у справі, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Суд не може встановити факт смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території лише на підставі єдиного доказу - копії свідоцтва про смерть, виданого органом самопроголошеного утворення, розташованого на окупованій території України з урахуванням того, що достовірні відомості про існування оригіналу такого свідоцтва відсутні. Заявник не надав суду інших доказів факту смерті [PERSON] , які б суд міг оцінити в сукупності з наданою копією свідоцтва про смерть. Посилання представника заявника у заяві на необхідність застосування «намібійського винятку» не дає підстав для висновку, що факт смерті може підтверджуватися лише копією свідоцтва про смерть, яке видане органом на тимчасово окупованій території, діяльність якого вважається незаконною. Відтак, на підставі наданих заявником доказів неможливо достовірно встановити факт смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території в місті Єнакієво Донецької області. Висновки за результатами розгляду Оцінивши належність та допустимість доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність достовірних доказів, достатніх для встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території в місті Єнакієво Донецької області. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту смерті, що не позбавляє заявника на захист свого права іншим шляхом, а саме, звернення до суду із заявою про оголошення фізичної особи померлою на підставі статті 46 ЦК України та в порядку, визначеному Главою 4 Розділу IV Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: dismissed