Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свою заяву тим, що він працював протягом 42 років в шкідливих умовах на підприємстві відповідача ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ», внаслідок чого захворів на професійне захворювання. Висновком МСЕК від 05.10.2012 року йому вперше встановлено 15% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням,без встановлення групи інвалідності з наступним переоглядом. Стан здоров`я позивача не покращувався, кожного разу він проходив переогляди де йому тільки підіймали ступінь втрати працездатності. При переогляді 16.04.2024 року остаточно [PERSON] визначено довідкою МСЕК ступінь втрати професійної працездатності 50% з 25.03.2024 року - БЕЗСТРОКОВО та третю групу інвалідності з 25.03.2024 року -БЕЗСТРОКОВО. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він не має змоги вести звичне життя та страдає на захворювання, змушений проходити періодичне лікування задля поліпшення стану здоров`я, витрачати додаткові кошти на лікування. Вказує на те, що самопочуття його не поліпшується, негативні зміни, які сталися є незворотними. Розмір моральної шкоди оцінює в сумі 355 000 гривень 00 копійок, яку просив стягнути з відповідача. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.05.2024 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі доказами. Сторона відповідача ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО\~ТОВАРИСТВА «ЦЕНТРАЛЬНИЙ\~ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ\~КОМБІНАТ» скористалася правом надання відзиву, у якому представник [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вказав, що спричинення моральної шкоди не є бездоказовим фактором у спірних правовідносинах та не має матеріально правової презумпції згідно з вимогами законодавства, тому має доводитися на загальних підставах. Однак, в супереч цього, позивачем належними та допустимими доказами не доведений факт спричинення моральних страждань, душевних переживань, порушення нормальних зв`язків, спричинених професійним захворюванням, відповідно, заявлені вимоги не обґрунтовані. Позивач був обізнаних, що він зайнятий повний робочий день на роботах з особливо шкідливими та важкими умовами праці, що давало йому право на пенсію за віком на пільгових умовах. З метою соціального захисту працівників зайнятих на підземних роботах, роботах з особливо шкідливими і особливо тяжкими умовами праці за списком № 1 визначене право таких осіб на пенсію за віком на пільгових умовах. Позивач свідомо виконував покладені на нього обов`язки, однак мав право реалізувати себе у вільному виборі виду діяльності, шляхом працевлаштування на іншій роботі з менш шкідливими наслідками, що не пов`язані з впливом на його здоров`я. Позивач не заявляв про необхідність переведення його на менш шкідливу або менш важку працю у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. Розмір моральної шкоди в розмірі 355\~000 гривень, вважають завищеним, за загальним принципом розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим за достатній для розумного задоволення заявника і не має призводити до його навіть неістотного збагачення. Акцентували увагу суду, що за роботу в шкідливих та небезпечних умовах праці позивач, відповідно до ст.. 7 ЗУ «Про охорону праці» користувався скороченням тривалості робочого часу, додатковою оплачуваною відпусткою, оплатою праці в підвищеному розмірі та іншими пільгами і компенсаціями, що надаються в порядку, визначеному законодавством та колективним договором ПРАТ «ЦГЗК». За таких умов, покладання на відповідача повної відповідальності за втрату професійної працездатності, отриманої внаслідок свідомих та зважених дій позивача, буде справедливим. Зважаючи на наявність у позивача професійного захворювання, видно, що останній мав серйозні проблемі зі здоров`ям, однак продовжував працювати в шкідливих умовах праці, що стало передумовою для погіршення його стану здоров`я. Наполягали на врахуванні судом норм податкового законодавства та судової практики по їх вірному застосуванню. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» з 29.11.1982 року. Звільнений з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книги позивача (а.с. 7-8). Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 12.07.2012 року встановлено причини виникнення професійного захворювання, робота [PERSON] протягом 27 років 10 місяців. В пункті 17 вказаного акту зазначено причини виникнення професійного захворювання: робота на протязі 27 років 10 місяців в умовах підвищеної концентрації пилу в повітрі робочої зони: пил з вмістом вільного кремнія діоксину кристалічного від 10-70% в концентрації 8,06 до 18,4 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3. Особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні нормативи та регламенти: керівництво підприємств Криворізького ЦГЗК, ВАТ «ЦГЗК», ПАТ «ЦГЗК» під час праці на підприємствах [PERSON] порушення ст.. 153 КЗпП України та ст.. 13 ЗУ « Про охорону праці» (а.с. 12-15). Відповідно до висновку МСЕК від 05.10.2012 року [PERSON] первинно встановлено 15 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, без встановлення групи інвалідності з наступним переоглядом (а.с.17). Стан здоров`я [PERSON] був незмінним та на чергових переоглядах йому було підтверджено рівень втрати професійної працездатності 15% без визначення групи інвалідності (а.с.19). При переогляді висновком МСЕК від 27.11.2018 року [PERSON] підвищено рівень втрати професійної працездатності до 25% без встановлення групи інвалідності з 22.10.2018 року БЕЗСТРОКОВО (а.с.20) При переогляді 16.04.2024 року позивачу встановлено 50 % втрати професійної працездатності з 25.03.2024 року БЕЗСТРОКОВО та третю групу інвалідності з 25.3.2024 року - БЕЗСТРОКОВО. Причина інвалідності професійне захворювання (а.с.21-22). Згідно наданих до суду виписок [PERSON] , [INFO] , періодично проходить лікування в медичних закладах (а.с.24-52). З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки підставою виникнення професійного захворювання у позивача слугувало саме виконання ним трудових обов`язків значний період на підприємстві відповідача , а отже наявні у зв`язку з цим підстави, передбачені\~ст. ст. 153, 2371 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Статтею 3 Конституції України\~встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46\~Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до\~ст.1167 ЦК України\~- моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п. 3 ч. 1 ст.268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці»\~від14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до статті 153\~КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.\~ Статтею 173\~КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частинами 1, 3 статті 13 Закону України\~«Про охорону\~праці» визначено: роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП\~України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~статтею 237-1 КЗпП України\~їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд зауважує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Суд відхиляє заперечення відповідача в тій частині, що позивач при прийнятті на роботу був попереджений про шкідливі умови праці, а також недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлено, що позивач працював 27 роки 10 місяців в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, що спричинило виникнення в нього професійного захворювання, а отже існують обґрунтовані правові підстави для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що отримав професійне захворювання. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 50% третю групу інвалідності - БЕЗСТРОКОВО, період роботи у відповідача в умовах впливу шкідливих факторів протягом 27 років 10 місяців, акт розслідування причин проф. захворювання в якому зазначено, що керівництво підприємств Криворізького ЦГЗК, ВАТ «ЦГЗК», ПАТ «ЦГЗК» під час праці на підприємствах [PERSON] порушило ст. 153 КЗпП України та ст. 13 ЗУ « Про охорону праці», суд вважає необхідним визначити розмір компенсації у сумі 220 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Щодо посилань представника відповідача на оподаткування суми моральної шкоди суд звертає увагу, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У даному випадку це суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок професійного захворювання, тобто заподіяння йому шкоди здоров`ю. На підставі переліченого вказані зміни до податкового законодавства не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок отриманого професійного захворювання. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 21 червня 2022 року по справі №599/645/21. Стосовно питання про судові витрати суд зазначає наступне. Позивача згідно п.2 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1статті 133\~ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст.\~141\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141\~ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави у сумі 2200 гривень.

Outcome: partial