Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

26.03.2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на проживання в 4/9 частках житлового будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач мотивував тим, що будинок [ADDRESS] належить йому та [PERSON] в наступних частках: йому 4\\9 частки ,а [PERSON] 5\\9 часток вказаного будинку. Вказану частку будинку він придбав на підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 1991 року. Договір посвідчено в Другій Первомайській державній нотаріальній конторі та право власності зареєстроване відповідним чином. В належній йому частині будинку 24.03.09 був зареєстрований відповідач - [PERSON] . Проживав він недовго, а потім виїхав на заробітки і більше не повернувся. Не живе він в належній йому частці будинку тривалий час, більше п`яти років. Ніякого майна та особистих речей в будинку немає. Його адреса, в даний час, йому невідома, телефонного зв`язку з ним немає. Позивач вважає, що відповідач втратив право на користування належною йому часткою житлового будинку відповідно до ст.107 ЖК України, оскільки він вибув на інше постійне місце проживання. Ніяких домовленостей про те, що він зберігатиме право на користування належною йому чстиною житлового будинку між ними не було. Те, що він дійсно є власником будинку [ADDRESS] підтверджується копією договору купівлі-продажу з реєстраційним записом. Факт реєстрації в будинку відповідача підтверджується копією будинкової книги, а факт тривалого не проживання в житловому будинку відповідача підтверджується довідкою квартального комітету. Таким чином, на думку позивача, відповідач втратив право на проживання в будинку [ADDRESS] . На підставі ст.ст. 278-279 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судове засідання надав заяву, в якій просив позовні вимоги задовольнити та справу слухати у його відсутність. Відповідач та третя особа про час і місце слухання справи оповіщені відповідно до вимог ст. 128, 130 ЦПК України, в тому числі через оголошення на вебпорталі судової влади України. Відзив на позов та пояснення не надали. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 4/9 частини житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 1991 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1508. З копії будинкової книги вбачається, що відповідач зареєстрований за вищевказаною адресою. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб квартального комітету № 53 від 24.03.2024 р. відомо, що за даною адресою проживає лише позивач, [PERSON] . Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно із ст.ст. 383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Відповідно до норм ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання. Реєстрація відповідача у будинку є перешкодою власнику у повному здійсненні права власності. В зв`язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач понад рік не проживає в житловому будинку [ADDRESS] , то суд вважає, що його слід визнати таким, що втратив право користування ним.

Outcome: approved