Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

22\~квітня 2024\~року позивачка [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із вказаним позовом до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі АТ «Кривбасзалізрудком»). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є донькою [PERSON] , який працював на шахті імені [PERSON] (на теперішній час шахта «Тернівська») АТ «Кривбасзалізрудком», де 08 серпня 1999 року з ним стався нещасний випадок, який став причиною його смерті. На підприємстві відповідача було проведене розслідування нещасного випадку, про що було складено та затверджено акт про нещасний випадок форми Н-1 № 14 від 21 серпня 1999 року. Батько позивача помер у віці 45 років, причина смерті сполучена травма голови і тулубу і його загибель внаслідок нещасного випадку пов`язаного з виробництвом, що стався з причин не виконання відповідачем свого обов`язку, як роботодавця по створенню безпечних умов праці, а також у зв`язку з порушенням працівниками відповідача вимог законодавства про охорону праці. Позивач втратила одну з найрідніших людей батька у віці, коли їй було лише 17 років і внаслідок чого позивач позбавлена можливості спілкуватися з рідною людиною. Позивачу спричинена моральна шкода, яка не може бути відшкодована тільки констатацією факту настання нещасного випадку, внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства щодо безпечних умов праці. Розмір моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок смерті батька, оцінює у 500000 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою суду від 23 квітня 2024 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Представник АТ «Кривбасзалізрудком» скористалась правом надання відзиву на позовну заяву в якому вказала, що відповідно до залучених до матеріалів справи документів не встановлено жодного розладу здоров`я позивача, пов`язаного з порушенням психологічного стану, не надано жодних медичних документів, що свідчить про наявність моральних страждань позивача. Батько позивача помер від нещасного випадку на виробництві у 1999 році і враховуючи, що відповідно до п.п.1, 4 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України щодо набрання кодексом чинності з 01 січня 2004 року і яким передбачено право на відшкодування моральної шкоди, не підлягають застосуванню положення статей 1167,1168 ЦК України. Крім того, у відзиві зазначено, що з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Враховуючи викладене, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] та [PERSON] ,\~що підтверджується\~свідоцтвом про\~народження,\~що видане, 07 липня 1982 року Тернівським відділом РАЦС міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №762 від 07 липня 1982 року. [PERSON] помер [INFO] у віці 45 років, причина смерті - сполучена травмою голови і тулуба та кінцівок, що підтверджується свідоцтвом про смерть, що видане 09 серпня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Виконкому Тернівської районної ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис № 972 від 09 серпня 1999 року. Актом № 14 про нещасний випадок (за формою Н-1) від 21 серпня 1999 року встановлені обставини за яких стався нещасний випадок 08 серпня 1999 року об 11.35 годині з [PERSON] . В пункті 7 Акту № 14 вказано причини нещасного випадку, а саме: виробництво робіт у буровій камері при руйнуванні її цілика з очисним простором, без розробки заходів, що забезпечують безпеку робіт; низька виробнича дисципліна серед працівників шахти. Статтею 3\~Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті43, частина 1 статті 46\~Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно з частиною першою статті 58\~Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Згідно ст.5\~ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Вирішуючи спір, що склався між сторонами справи та визначаючи законодавчі норми, що підлягають застосуванню, суд керується положеннями ст.\~440-1\~ЦК України в редакції 1963 року, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, оскільки право на відшкодування шкоди виникло у позивача з моменту смерті її батька під час нещасного випадку 08 серпня 1999 року. Відповідно до ст.440-1\~ЦК України в редакції 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Вказана норма не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1\~ЦК Української\~РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. Оскільки моральна\~шкода,\~завдана позивачу\~у зв`язку\~зі смертю\~батька в\~результаті нещасного\~випадку на\~виробництві,\~не відшкодовується\~ні на\~підставі Закону\~України «Про\~загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування від\~нещасного випадку\~на виробництві\~та професійного\~захворювання,\~які спричинили\~втрату працездатності»\~,\~ні на\~підставі Закону\~України «Про\~загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування»,\~ні Правилами\~відшкодування власником\~підприємства,\~установи,\~організації або\~уповноваженим ним\~органом шкоди,\~заподіяної працівникові\~ушкодженням здоров`я,\~пов`язаним\~із виконанням\~ним трудових\~обов`язків,\~затвердженими постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~23\~червня 1993\~року №\~427,\~така моральна\~шкода за\~наявності для\~цього підстав\~має бути\~відшкодована особою,\~яка її\~заподіяла,\~на підставі\~ст.4401 ЦК\~Української РСР\~1963\~року чинної на час виникнення спірних правовідносин. Згідно ч.ч.1,3 ст.17 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 153\~КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Отже, з аналізу вищевказаних норм слідує, що право на відшкодування моральної шкоди позивачу як члену сім`ї потерпілого виникає у разі, якщо встановлено причинний зв`язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров`я на виробництві. Судом встановлено, що нещасний випадок стався з батьком позивачки на робочому місця під час виконання трудових обов`язків та призвів до його смерті. Нещасний випадок визнаний таким, що пов`язаний з виробництвом, про що складено Акт № 14 від 21 серпня 1999 року, в якому визначено причини нещасного випадку. Суд вважає доведеним факт завдання позивачу моральної шкоди внаслідок смерті близької людини - батька, який не спростовано відповідачем, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що відповідач АТ\~ «Кривбасзалізрудком» є особою, яка має нести відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу, як доньці загиблого на підприємстві працівника. Нормами статті 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує також роз`яснення у п.9 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~4\~від 31\~березня 1995\~року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Отже, з аналізу вищевказаних норм слідує, що право на відшкодування моральної шкоди члену сім`ї потерпілого виникає у разі, якщо встановлено причинний зв`язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров`я на виробництві. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справ. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Беручи до уваги конкретні обставини по справі, а саме обставини смерті батька позивача, період його роботи на підприємстві відповідача, характер і тривалість моральних страждань позивача, наслідки, що наступили та їх невідворотність, вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачем моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 400000 гривень. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди саме в розмір 500000 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є значно завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві моральної шкоди. Крім того, відповідно до пп. А п.164.2.14\~ст.164\~Податкового кодексу\~України (в редакції з 23 травня 2020 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Враховуючи викладене, доводи сторони відповідача щодо оподаткування суми моральної шкоди суд відхиляє, оскільки чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку (в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати) та відповідно підлягають оподаткуванню, однак крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. В даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я, у зв`язку з чим зазначені відповідачем зміни до Податкового кодексу\~України не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. Відповідно до положень ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивача згідно з п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи норми ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 4000 гривні 00 копійок.

Outcome: partial