Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить: визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] за її місцем проживання; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з дати подачі позову. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 03 червня 2011 року року між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Місце реєстрації родини - в будинку відповідача. Однак, вже близько 2 років сторони час від часу проживають окремо та на постійній основі мають роздільний бюджет. Позивачка утримує дітей власними силами, працюючи на двох роботах. Враховуючи неможливість продовження спільного проживання сторін спору, існує необхідність у врегулюванні питань виховання і утримання дітей. На даний час діти зареєстровані за адресою відповідача, як і власне позивачка. Однак, фактичне місце їх мешкання - по [ADDRESS] , з матір`ю. Позивач має у власності частину квартири, де співвласниками є вона, її батьки та брат. В зазначеній квартирі створені необхідні умови для проживання дітей. Враховуючи зазначене, позивач просить визначити місце проживання малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] з нею за її місцем проживання. Крім того, позивач несе всі витрати, пов`язані з утриманням дітей, власними силами. Відповідач не виконує відповідний обов`язок батька, хоча має для цього можливості - оскільки офіційно працевлаштований в Харківському національному медичному університеті. Відповідач є здоровим, інших утриманців не має, володіє власним житловим будинком, що свідчить про задовільний матеріальний стан. Для забезпечення прав дітей позивач вважає за необхідне стягнути на її користь аліментів в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 січня 2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від від 21 травня 2023 року підготовче судове засідання закрито та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання позивач не з`явилась. Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за їх відустності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся. В свою чергу, відповідачем подана заява про визнання позовних вимог. Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 березня 2024 року. Сторони мають від шлюбу двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] вийшла заміж та змінила прізвище на " [PERSON] ". Позивач зазначає, що між нею та відповідачем не має взаєморозуміння щодо подальшої адреси реєстрації дітей, у зв`язку з чим, позивач просить вирішити вказане питання в судовому порядку. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина 2 статті 160 СК України). Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей від 10 квітня 2024 року № 168 щодо визначення місця проживання [PERSON] та [PERSON] із матір`ю [PERSON] . Департаментом служб у справах дітей ХМР розглянуто питання щодо визначення місця проживання [PERSON] та [PERSON] із матір`ю [PERSON] . З вказаного висновку вбачається, що малолітні діти, [PERSON] та [PERSON] проживають разом із матір`ю, за адресою: [ADDRESS] , де створені умови для проживання дітей. Мати дітей, [PERSON] , офіційно працевлаштована, позитивно характеризується за місцем роботи, має самостійний дохід, ознак психіатричної та наркологічної патології не має. Малолітній [PERSON] надав свої письмові пояснення, в яких зазначив, що мешкає із мамою та бажає мешкати із нею. Малолітня [PERSON] надала свої письмові пояснення, в яких зазначила, що мешкає із мамою, братом, [PERSON] та собакою. Бажає проживати з мамою. Вказаним висновком, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає доцільним визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , із матір`ю, [PERSON] . Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язана, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Враховуючи викладене, проаналізувавши обставини справи, приймаючи до уваги, що відповідач визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , із матір`ю, [PERSON] . Також суд зауважує, що визначення місця проживання дітей з матір`ю не впливатиме на взаємовідносини дітей з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Крім того, у відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Приписами ст. 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи аналіз викладених норм права, обов`язок обох батьків щодо утримання дитини, та визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає можливим позов в цій частині задовольнити, та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідача, щомісячно з дня подачі позову до суду, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи від дня пред`явлення позову відповідно до ст. 191 СК України, а саме з 26 грудня 2023 року. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved