Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості відповідно до ст. 625 ЦК України. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 20.11.2007 року між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 20/11/2007/840-к/1044, відповідно до умов якого ПАТ «КБ «Надра» надав у тимчасове користування кредитні кошти [PERSON] в сумі 170\~100 доларів США з кінцевим строком повернення до 19.11.2032 року. За користування кредитом [PERSON] взяв на себе зобов`язання щомісячно забезпечити сплату процентів у розмірі 12,49% річних, а у випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами [PERSON] зобов`язався сплатити на користь ПАТ «КБ «Надра» пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. 20.11.2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого [PERSON] поручилась перед кредитором за належне виконання [PERSON] зобов`язань, що витікають з кредитного договору № 20/11/2007/840-к/1044. З метою захисту своїх прав ПАТ «КБ «Надра» вимушено було звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості. 06.05.2015 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області по справі № 363/496/15 стягнуто за кредитним договором № 20/11/2007/840-к/1044 солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість на загальну суму 263\~908,62 доларів США, що за курсом НБУ становить 7\~849\~607,93 грн., пені та штрафних санкцій 688\~150,07 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн., всього стягнуто 8\~541\~412,00 грн. 21.04.2020 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір № GL3N415722 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. за реєстровим № 615. Таким чином, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора за кредитним договором № 20/11/2007/840-к/1044 від 20.11.2007 року, який був укладений між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] . Внаслідок невиконання взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитом, у [PERSON] утворилася заборгованість перед ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яка станом на 21.04.2020 року становить 5\~408\~801,09 грн., з яких заборгованість по основній сумі кредиту становить 4\~350\~138, 11 грн., заборгованість по процентам складає 1\~058\~662,98 грн. Враховуючи, що станом на момент звернення ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до суду заборгованість відповідачами не погашена, а рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення зобов`язання, що виникло з кредитного договору № 20/11/2007/840-к/1044 від 20.11.2007 року, то ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просило стягнути з відповідачів відповідно до ст. 625 ЦК України суму інфляційних втрат у розмірі 770\~630 грн. 80 коп. та суму 3% річних у розмірі 204\~005 грн. 21 коп., а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 15.02.2024 року провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяв по суті справи. Ухвалою суду від 04.04.2024 року підготовче провадження по справі закрито, призначено справу до судового розгляду. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце його проведення. До судового розгляду від представника позивача надійшла заява (а.с. 121), в якій позовні вимоги було підтримано у повному обсязі, заявлено клопотання про проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на проведення заочного розгляду справи і ухвалення заочного судового рішення. Крім того, у поданій заяві представником позивача висловлено прохання щодо вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог в додатковому рішенні та повідомлено про те, що докази понесення судових витрат будуть надані суду протягом 5 днів з дня винесення рішення. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання, відповідач [PERSON] повідомлявся шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за його офіційно зареєстрованою адресою проживання, а також шляхом публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Вишгородського районного суду Київської області. Під час підготовчого провадження від адвоката Олійника О.В. надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, з якого вбачається, що на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АІ № 1344144 від 23.02.2024 року (а.с. 59) представництво прав, свобод та законних інтересів [PERSON] в межах даної справи здійснюється адвокатом Олійником О.В. Як вбачається з довідки, виготовленої засобами автоматизованої системи документообігу суду (а.с. 60), представник від відповідача [PERSON] адвокат Олійник О.В. отримав доступ до електронних матеріалів справи в електронному кабінеті підсистеми Електронний суд 26.02.2024 року. Таким чином, представник відповідача був ознайомлений з матеріалами цивільної справи в електронному вигляді. У свою чергу, з наявних у матеріалах справи довідок, судом встановлено, що судова повістка про виклик до суду доставлялася в електронний кабінет адвоката Олійника О.В. в підсистемі Електронний суд, а також на його номер телефону, вказаний в поданому клопотанні про ознайомлення з матеріалами справи. В аспекті цього суд звертає увагу, що відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Таким чином, зважаючи на вручення судової повістки про виклик до суду у судове засідання представникові відповідача [PERSON] адвокату Олійнику О.В., суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Протягом підготовчого провадження та судового розгляду від відповідача [PERSON] та його представника адвоката Олійника О.В. не надходило жодних заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилася. Про дату, час і місце судового засідання повідомлялася шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за її офіційно зареєстрованою адресою проживання, а також шляхом публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Вишгородського районного суду Київської області. Як вбачається з наявних у матеріалах справи зворотних поштових повідомлень, судові повістки про виклик до суду на ім`я [PERSON] були повернуті до суду у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, відповідач [PERSON] була належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, зважаючи на подане стороною позивача клопотання про проведення судового засідання за їх відсутності, а також зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового засідання, то суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Судом встановлено, що 20.11.2007 року між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 20/11/2007/840-к/1044, відповідно до умов якого ПАТ «КБ «Надра» надав у тимчасове користування кредитні кошти [PERSON] в сумі 170 100 доларів США з кінцевим строком повернення до 19.11.2032 року. За користування кредитом [PERSON] взяв на себе зобов`язання щомісячно забезпечити сплату процентів у розмірі 12,49% річних, а у випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами [PERSON] зобов`язався сплатити на користь ПАТ «КБ «Надра» пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. У цей же день, 20.11.2007 року, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого [PERSON] поручилась перед кредитором за належне виконання [PERSON] зобов`язань, що витікають з кредитного договору № 20/11/2007/840-к/1044. Свої зобов`язання за кредитним договором № 20/11/2007/840-к/1044 від 20.11.2007 року та договором поруки від 20.11.2007 року [PERSON] та [PERSON] не виконали, у зв`язку з чим заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06.05.2015 року у справі № 363/496/15-ц (а.с. 5-6), яке досліджено судом шляхом повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень, було солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість на загальну суму 263\~908 доларів США 62 центи, яка складається з: 160\~655 доларів США 68 центів (залишок по тілу кредиту); 103\~252 долари США 94 центи (заборгованість по відсотках); 26\~630 доларів США 65 центів (пеня за несвоєчасну сплату платежів); 17\~010 доларів США 00 центів (штраф за порушення умов кредитного договору). Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06.05.2015 року у справі № 363/496/15-ц в апеляційному порядку не оскаржувалося, заява про перегляд заочного рішення відповідачами не подавалася. У зв`язку з цим рішення набрало законної сили 03.06.2015 року. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2021 року у справі № 363/496/15-ц, яка досліджена судом шляхом повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень, замінено сторону, а саме первісного стягувача у цивільній справі № 363/496/15-ц ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09.09.2022 року у справі № 363/496/15-ц, яка досліджена судом шляхом повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень, було задоволено заяву ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про виправлення описки у рішенні Вишгородського районного суду Київської області від 06.05.2015 року у справі № 363/496/15-ц, виправлено описки, допущені у вступній, мотивувальній та резолютивній частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06.05.2015 року у справі № 363/496/15-ц, а саме: замість помилково зазначеного прізвища та по батькові відповідача « [PERSON] » зазначено « [PERSON] », замість помилково зазначеного прізвища відповідача « [PERSON] » зазначено « [PERSON] ». Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає доведеним факт укладення кредитного договору № 20/11/2007/840-к/1044 від 20.11.2007 року між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] , факт укладення договору поруки між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] , [PERSON] від 20.11.2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 20/11/2007/840-к/1044 від 20.11.2007 року, факт порушення [PERSON] та [PERSON] своїх зобов`язань за укладеними договорами та, як наслідок, стягнення рішенням суду солідарно з них заборгованості за кредитним договором № 20/11/2007/840-к/1044 від 20.11.2007 року у загальному розмірі 263 908 доларів США 62 центи. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (Постанова ВП ВС від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц). Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У Постанові КЦС ВС від 06.12.2023 року у справі № 522/12406/22 також зроблено висновок, що зупинення виконання рішення не впливає на реалізацію особою права за захист майнового інтересу, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. У зв`язку з цим судом не враховуються ті обставини, що заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06.05.2015 року у справі № 363/496/15-ц про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» суми заборгованості за кредитним договором № 20/11/2007/840-к/1044 від 20.11.2007 року у загальному розмірі 263 908 доларів США 62 центи так і не було пред`явлено до виконання, а ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22.09.2023 року у справі № 363/496/15-ц (досліджено шляхом повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень) ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було відмовлено у поновленні строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Судом встановлено, що 21.04.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір № GL3N415722 про відступлення прав вимоги (а.с. 7-21), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. за реєстровим № 615. Відповідно до п. 1 договору про відступлення прав вимоги за цим договором в порядку та на умовах, визначених договором, ПАТ «КБ «Надра» відступило ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» належні ПАТ «КБ «Надра» права вимоги до позичальників та/або застоводавців та/або поручителів та/або фізичних осіб та/або фізичних осіб-підприємців та/або юридичних осіб, зазначених у Додатку № 1 до цього договору. Додатком № 1 до договору № GL3N415722 про відступлення прав вимоги від 21.04.2020 року є реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та позичальників/поручителів/заставодавців/дебіторів за такими договорами (а.с. 9-21). При дослідженні вказаного реєстру договорів судом встановлено, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейшло право вимоги ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] та [PERSON] (п. 82 реєстру), яке виникло з кредитного договору № 20/11/2007/840-к/1044 від 20.11.2007 року та договору поруки від 20.11.2007 року, укладеного на забезпечення кредитного зобов`язання. При цьому право вимоги складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 199\~753 доларів США 34 центи, з яких: 160\~655 доларів США 68 центів (заборгованість по тілу кредиту); 39\~097 доларів США 66 центів (заборгованість по відсотках за кредитом). Зважаючи на суму заборгованості, присуджену рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06.05.2015 року у справі № 363/496/15-ц, то суд приходить до висновку, що розмір суми заборгованості по відсотках за кредитом було зменшено. Враховуючи вищевикладене, зважаючи, що ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2021 року, яка набрала законної сили, було підтверджено правонаступництво ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» по відношенню до ПАТ «КБ «Надра» у кредитному договорі № 20/11/2007/840-к/1044 від 20.11.2007 року та договору поруки від 20.11.2007 року, зважаючи, що зобов`язання за кредитним договором не припинено, рішення суду про стягнення боргу не виконано, то суд приходить до висновку про можливість розгляду питання щодо застосування положень ст. 625 ЦК України до обставин даної справи. Аналізуючи обґрунтованість заявлених ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, або грошові кошти, визначені в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19) «проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти». Судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору № 20/11/2007/840-к/1044 від 20.11.2007 року [PERSON] отримав від ПАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», у розпорядження грошові кошти (кредит), визначений в іноземній валюті, а саме 170\~100 доларів США 00 центів. Таким чином, грошове зобов`язання, підставою виникнення якого був вказаний кредитний договір, було визначено у договорі саме в іноземній валюті навіть без вказівки на еквівалент до іноземної валюти. Судом також встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06.05.2015 року у справі № 363/496/15-ц заборгованість за кредитним договором № 20/11/2007/840-к/1044 від 20.11.2007 року стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно в іноземній валюті у розмірі 263\~908 доларів США 62 центів з вказівкою на еквівалент у національній валюті. У зв`язку з цим суд звертає увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) зроблено висновок, що "у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення". Таким чином, як валютою кредитного зобов`язання, так і валютою стягнення заборгованості, визначеної рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06.05.2015 року у справі № 363/496/15-ц є іноземна валюта у виді доларах США, а не національна валюта. Оскільки грошове зобов`язання за кредитним договором № 20/11/2007/840-к/1044 від 20.11.2007 року, право вимоги стягнення заборгованості за яким отримано ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», визначено в іноземній валюті (доларах США), що також підтверджено рішенням суду від 06.05.2015 року у справі № 363/496/15-ц, то положення ст. 625 ЦК України в частині проведення індексації розміру заборгованості для визначення інфляційних втрат не можуть бути застосовані в межах даної справи, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються визначенням у кредитному договорі іноземної валюти як належного та єдиного способу виконання зобов`язання. У зв`язку з цим у задоволенні вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» щодо стягнення інфляційних втрат відповідно до положень ст. 625 ЦК України, слід відмовити. Щодо стягнення 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України, то суд звертає увагу на наступні обставини. У Постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій у частині визначення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочена сума визначена у розмірі 75 000,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме із 75 000,00 доларів США. З договору № GL3N415722 про відступлення прав вимоги від 21.04.2020 року (а.с. 7-21) та реєстру договорів до нього судом встановлено, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» отримало від ПАТ «КБ «Надра» право вимоги за кредитним договором № 20/11/2007/840-к/1044 від 20.11.2007 року, що складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 199\~753 доларів США 34 центи. Саме ця сума заборгованості має враховуватися при розрахунку заборгованості 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Судом встановлено, що розрахунок заборгованості за 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України зроблений позивачем у національній валюті. У зв`язку з цим суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). На підставі вищевикладеного, суд вважає за доцільне викласти свій розрахунок заборгованості 3% річних, який має здійснюватися у даному випадку відповідно до ст. 625 ЦК України. Розрахунок проводиться за формулою Сума 3% річних = С*3%*Д/365/100, де С сума заборгованості, Д кількість днів прострочення. При цьому, при прострочці зобов`язань за повний рік, нарахування здійснюється шляхом множення суми зобов`язання на 3% річних або інший відсоток річних передбачений договором. При простроченні зобов`язання на період менше чим рік, то спочатку розраховується сума прострочки за рік, потім ділиться на 12 місяців та помножується на кількість прострочених місяців. Заявлений позивачем до розрахунку період становить з 23.11.2020 по 24.02.2022 року. Кількість днів прострочення в межах даного періоду 459 днів. Сума заборгованості складає 199 753 доларів США 34 центи. З урахуванням наведеної формули, сума 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України становить 7\~534 долари США 15 центів, що підлягає стягненню на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». У Постанові ВП ВС від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц було зроблено висновок, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Таким чином, рішення судів попередніх інстанцій в частині зазначення гривневого еквівалента розміру стягнутої суми позики, отриманої в іноземній валюті та 3 % річних від простроченої суми, підлягають зміні. З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» має право стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України у суму 7\~534 долари США 15 центів без визначення еквівалента у національній валюті. Зважаючи на те, що зобов`язання [PERSON] за кредитним договором № 20/11/2007/840-к/1044 від 20.11.2007 року було забезпечено порукою [PERSON] за відповідним договором від 20.11.2007 року, а відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України порука як спосіб забезпечення зобов`язання має акцесорний характер по відношенню до забезпеченого нею зобов`язання (тобто слідує правовій долі основного зобов`язання, а зміна кредитора в основному зобов`язанні тягне за собою зміну кредитора і в забезпеченому зобов`язанні), а також враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України встановлено солідарну відповідальність боржника та поручителя, то ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» має право стягнення вищезазначеної суми заборгованості солідарно з [PERSON] та [PERSON] . У той же час, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд не має права виходити за межі заявлених позовних вимог. Судом встановлено, що розрахунок 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України здійснений позивачем у національній валюті, за результатами проведеного розрахунку заявлено до стягнення 204\~005 грн. 21 коп. в якості 3% річних. З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на неможливість виходу за межі позовних вимог, не зважаючи на наявність у позивача права стягнення 3% річних у розмірі 7 534 доларів США 15 центів, суд не виходе за межі позовних вимог та погіршення становища відповідачів. У зв`язку з цим, зважаючи, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» має право на стягнення 3% річних у розмірі більшому, ніж заявлено у позові, то суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги позивача в цій частині в тому обсязі, в якому вони викладені у позові. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Оскільки позивачем під час судового розгляду зроблено заяву щодо подання доказів понесення судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу протягом 5 днів після ухвалення рішення, то суд вважає за доцільне вирішити питання про розподіл судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до ст. 270 ЦПК України на підставі відповідної заяви сторони позивача. Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів позовної заяви вбачається, що стороною позивача понесено судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 14\~620 грн. 00 коп. Вказані витрати у виді судового збору документально підтверджені (а.с. 4), тому у відкладенні вирішення питання про розподіл витрат зі сплати судового збору немає потреби. Враховуючи, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» слід задовольнити частково, то витрати зі сплати судового збору слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на розмір задоволених позовних вимог, на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» з [PERSON] та [PERSON] слід солідарно стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3\~070 (три тисячі сімдесят) гривень 20 копійок. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial