Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

Зміст позовних вимог У лютому 2024 року позивач [PERSON] , через представника - адвоката Мустіпан Ольгу Володимирівну, звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, [PERSON] , третя особа Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, в якій просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] вселився та мешкає в неприватизованій квартирі за адресою [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради депутатів м. Києва від 16 вересня 1974 року № 1261 та є наймачем зазначеного жилого приміщення, що також підтверджується копією ордера на право зайняття жилої площі в будинку готельного типу № 23436 від 20.09.1974. Також за вказаною адресою зареєстрований відповідач, проте він ніколи в ній не проживав, оскільки мешкає за іншою адресою без належної реєстрації свого фактичного місця проживання, на підставі чого його речі у спірній квартирі відсутні. Крім цього, відповідач за весь період реєстрації жодним чином ніколи не брав участі в утриманні квартири, її ремонту, оплаті комунальних послуг, що також підтверджує факт непроживання. Позивач стверджує, що реєстрація відповідача у зазначеній квартирі перешкоджає власнику квартири у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, зокрема, щодо реалізації свого права приватизації зазначеного жилого приміщення. Рух справи Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог та зазначив, що не проживає у спірній квартирі, оскільки переїхав зі своєю матір`ю; поважних причин непроживання немає. Фактичні обставини справи, встановлені судом Відповідно до ордера на житлове приміщення № 23486 від 20 вересня 1974 року [PERSON] отримав право на зайняття житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Згідно з відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 25.12.1991 (а.с. 15). Відповідно до акту від 26 січня 2024 року, підписаного мешканцями будинку [ADDRESS] та засвідченого начальником ЖЕД 302, [PERSON] фактично не проживає з жовтня 2020 року за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] , яка є дочкою позивача та тіткою відповідача, у судовому засіданні показала, що вона проживає одна в квартирі за адресою: [ADDRESS] з 20 травня 2022 року; [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає і проживав, оскільки ця квартира здавалася в оренду. Позивач вказує, що відповідач не проживає у вказаній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає. Відповідач у судовому засіданні підтвердив, що не проживає у спірній квартирі. Норми права та мотиви суду Відповідно до положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно з положеннями ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що факт непроживання відповідача [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] підтверджується актом від 26 січня 2024 року, підписаним мешканцями будинку [ADDRESS] та засвідченим начальником ЖЕД 302, показаннями свідка [PERSON] , а також поясненнями, наданими відповідачем у судовому засіданні. З огляду на те, що відповідач в житловому приміщенні фактично не проживає вже тривалий час, доказів поважності причин не проживання в житловому приміщенні стороною відповідача суду надано не було, що дає підстави зробити висновок про втрату інтересу відповідача до вказаного житла, та доказів зворотного зі сторони відповідача суду надано не було, а тому суд вважає за можливе визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житлом, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved