Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 18 січня 2021 року відповідачка [PERSON] позичила у позивачки 220000,00 грн. та зобов`язалася повернути не пізніше 18 січня 2023 року, про що відповідачка написала позивачці розписку. У випадку несвоєчасного повернення суми боргу, відповідачка зобов`язалася передати у власність позивачки нежитлове приміщення магазин, розташований за адресою: [ADDRESS] . Після спливу строку повернення позики відповідачка не повернула позивачці позичені грошові кошти та ухилилася від повернення позики, у зв`язку з чим позивачка змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивачка в судове засідання не з`явилася, але до суду від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання також не з`явилася, але до суду від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням частини 3 статті 211 ЦПК України, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає позовну заяву позивачки обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням позичальника від виконання своїх обов`язків по поверненню суми позики позикодавцю, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до розписки від 18 січня 2021 року, [PERSON] (а.с. 7-8,9), відповідачка у справі, позичила у [PERSON] (а.с. 4-5, 6), позивачки у справі, грошові кошти в сумі 220000,00 грн., які повинна була повернути позивачу в строк до 18 січня 2023 року (а.с. 10). У випадку несвоєчасного повернення суми боргу [PERSON] зобов`язалася передати у власність [PERSON] нежитлове приміщення магазин, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13433949 від 02 лютого 2007 року, договору № 4356 купівлі-продажу нерухомого майна від 05 травня 1999 року, технічного паспорта, рішення Арцизького районного суду Одеської області від 14 грудня 2006 року [PERSON] належала квартира [ADDRESS] (а.с. 11-12, 13, 14, 15). З дозволу № 159 від 16 липня 1999 року вбачається, що надано дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції квартири під магазин (а.с. 20). Відповідно до висновку № 15 від 07 червня 1999 року, земельна ділянка площею 53,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] визнана придатною для будівництва реконструкції магазину (а.с. 24). Для реконструкції вищезазначеної квартири під магазин затверджено архітектурно-планувальне завдання (а.с. 21-24). Згідно з розпорядженням № 452 від 27 серпня 1999 року затверджено акт державної технічної комісії про готовність до експлуатації закінченого будівництвом магазину у реконструйованій вищезазначеній квартирі (а.с. 16, 17-18, 19). Відповідно до технічного паспорту на будівництво (реконструкцію) квартира [ADDRESS] реконструйована під магазин (а.с. 25-33). З технічного звіту про технічне обстеження нежитлового приміщення № 2 магазин вбачається, що було проведено обстеження та технічна інвентаризація нежитлових приміщень № 2 магазину за вищезазначеною адресою (а.с. 34-36). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 360053654 від 26 грудня 2023 року закінчений будівництвом об`єкт нежитлове приміщення, магазин зареєстрований в реєстрі речових прав за [PERSON] (а.с. 54). Згідно технічного паспорту нежитлового приміщення, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна, від виконаний 25 грудня 2023 року за замовленням [PERSON] (а.с. 49-53). Ринкова вартість приміщення магазину загальною площею 59,6 кв.м., розташованого на першому поверсі чотирьох поверхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , приміщення № 2 становить 214858,00 грн. (а.с. 37-48). Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з борговими зобов`язаннями і це підтверджується письмовими доказами, дослідженими судом. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожній особі гарантується право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб здійснюється шляхом вирішення цивільних справ, що згідно вимог статті 2 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На підставі частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд згідно статті 13 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частиною 2 статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, у відповідачки виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до статті 1049 ЦК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Наведені обґрунтування стосовно того, що борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписка, яка посвідчує і передання відповідачу визначеної грошової суми, викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦК України є обов`язковими для всіх судів України. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачкою була надана суду вищезазначена розписка позичальниці [PERSON] , яка посвідчує передання останній позикодавицею [PERSON] зазначеної грошової суми. Судом встановлено, що текст розписки, складеної [PERSON] дійсно містить інформацію про отримання останньою грошових коштів від [PERSON] та її обов`язок повернути грошові кошти у чітко визначені строки. Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (стаття 1049 ЦК України). Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з частиною 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями частини 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Всупереч вимогам зазначеного чинного законодавства відповідачка [PERSON] належним чином свої зобов`язання по поверненню позики не виконала та не здійснила повернення усієї суми позики у встановлений договором позики строк, у зв`язку з чим допустила наявну заборгованість. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з статтею 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. У відповідності до\~статті 600 ЦК України, зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна, тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюється сторонами. Передання відступного є одним із способів припинення зобов`язання за згодою сторін. В даному випадку сторони дійшли згоди щодо того, що замість виконання зобов`язання, тобто повернення суми грошових коштів переданих боржнику позивачкою, та які становлять його зміст, боржник виконує інші дії, а саме передає нерухоме майно кредиторові. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачка на свій розсуд розпорядилася своїм майном на випадок відсутності можливості належним чином виконати свої боргові зобов`язання перед позивачкою, а тому позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно в рахунок погашення суми боргу підлягають задоволенню. На підставі статей 202, 207, 317, 328, 334, 526, 527, 530, 610, 612, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved