Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

Позивачка у особі свого представника - адвоката Романенка О.А. звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дашицька Людмила Леонідівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирик Ольга Анатоліївна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування у власність земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що позивачка отримала у власність земельну ділянку площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:62:509:0074, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS] . На початку 2022 року позивачка під час реєстрації права на вище зазначену земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, дізналася, що земельна ділянка зареєстрована на відповідачку [PERSON] . Згідно документів, які містяться у реєстраційній справі, земельна ділянка начебто була відчужена позивачкою на користь відповідача [PERSON] , 04.11.2009 року на підставі договору купівлі - продажу, засвідченого приватним нотаріусом КМНО Красієм В.Я., за реєстровим № 1415. Разом з тим, позивачка не підписувала жодного договору. Відповідно до відповіді Департаменту земельних ресурсів КМДА (КМР) від 08.02.2022 року, станом на 31.12.2012 записи щодо переходу права власності на земельну ділянку від позивачки до третіх осіб відсутні. Приватний нотаріус КМНО Красій В.Я. помер у квітні 2017 року. Згідно відповіді Київського державного нотаріального архіву, у справах приватного нотаріуса КМНО Красія В.Я. міститься примірник договору купівлі - продажу від 04.11.2009 року за реєстровим №827, проте, [PERSON] не стороною у зазначеному договорі. Окрім того, убачається, що реєстровий номер спірного договору, який міститься у справах нотаріуса не співпадає з номером який міститься у договорі купівлі - продажу від 04.11.2009 року. Таким чином, приватний нотаріус КМНО Красій В.Я. не засвідчував договір купівлі - продажу від 04.11.2009 року, на підставі якого було зареєстровано право власності за [PERSON] .. 19.02.2021 року приватний нотаріус КМНО Дашицька Л.Л. здійснила реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] .. У подальшому, 31.03.2021 року земельна ділянка була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кирик О.А., за реєстровим №582. Таким чином, позивачка звертаючись до суду із вище зазначеним позовом просить визнати договір купівлі - продажу земельної ділянки, недійсним та витребувати у свою власність з чужого незаконного володіння земельну ділянку. Ухвалою судді від 08.11.2022 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. Ухвалою судді від 14.11.2022 року було визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20.12.2022 року було витребувано від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирик Ольги Анатоліївни належним чином завірену копію матеріалів нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі-продажу від 31 березня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за реєстровим номером №582, укладений між [PERSON] та [PERSON] .. Ухвалою суду від 14.02.2023 було витребувано від Київського державного нотаріального архіву належним чином завірену копію матеріалів реєстраційної справи щодо проведення 23 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дашицькою Людмилою Леонідівною державної реєстрації права власності на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:62:509:0074 за [PERSON] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 56770312 від 23.02.2021 18:22:47, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дашицька Людмила Леонідівна. 21.03.2023 представником позивача - Адвокатом Романенко О.А. було подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 21.03.2023 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу. 06.04.2023 матеріали справи були направлені до експертної установи. 01.05.2023 матеріали справи повернуті на адресу суду з експертної установи з клопотанням експерта про надання уточнень та додаткових матеріалів. Ухвалою судді від 01.05.2023 було поновлено провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 08.05.2023 було витребувано від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирик Ольги Анатоліївни оригінал договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1000 га кадастровий номер 8000000000:62:509:0074, яка розташована [ADDRESS] , від 04 листопада 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красієм Віктором Яковичем, зареєстрований в реєстрі за реєстровим номером №1415. 30.05.2023 на адресу суду надійшов витребуваний на виконання ухвали оригінал договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 листопада 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красієм Віктором Яковичем, зареєстрований в реєстрі за реєстровим номером №1415. 12.06.2023 через канцелярію суду представником позивача подано документи з умовно-вільними зразками підписами [PERSON] .. Ухвалою суду від 12.06.2023 у справі повторно призначено судову почеркознавчу експертизу. 03.07.2023 матеріали справи були направлені до експертної установи. 26.07.2023 матеріали справи повернуті на адресу суду з експертної установи з клопотанням експерта про надання уточнень та додаткових матеріалів. Ухвалою судді від 02.08.2023 було поновлено провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 08.08.2023 матеріали справи були повернуті до експертної установи. 06.10.2023 матеріали справи повернуті на адресу суду з експертної установи без висновку експерта. Ухвалою судді від 09.10.2023 було поновлено провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 21.12.2023 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивачки - адвокат Романенко О.А. вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі, посилаючи на обставини зазначені у позовній заяві та наданих письмових дебатах просив суд їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Боліщук Р.А. надаючи пояснення заперечував проти позовних вимог, просив суд застосувати строк позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції суду, а також шляхом розміщення друкованого тексту оголошення на сайті судової влади, що підтверджується матеріалами справи. Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дашицька Людмила Леонідівна у судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлялася судом належним чином. Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирик Ольга Анатоліївна у судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлена належним чином, у ході розгляду справи подала клопотання про розгляд справи у її відсутність. Таким чином, суд дійшов висновку про достатність підстав для розгляду справи за відсутності не з`явившихся осіб, виходячи з тих обставин, що особа зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. У своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Вислухавши вступне слово представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов наступного висновку. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка, площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:62:509:0074, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS] (а. с. 17 т. 1). На початку 2022 року позивачка під час реєстрації права на вище зазначену земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, дізналася, що земельна ділянка зареєстрована на [PERSON] .. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.11.2009 року, [PERSON] , уклала договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:62:509:0074, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ) з відповідачем [PERSON] (а. с. 10 т. 1). Відповідно до копії договору купівлі - продажу земельної ділянки від 31.03.2021 року відповідач [PERSON] уклав договір купівлі - продажу земельної ділянки, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:509:0074, площею 0, 1000 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з новим покупцем відповідачкою [PERSON] (а. с. 11 т. 1). Відповідно до Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєтру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, земельна ділянка, кадастровий номер 8000000000:62:509:0074, площею 0,1 га, належить на праві приватної власносіт [PERSON] , на підставі договору купівлі - продажу, серія та номер 582, виданий 31.03.2021 приватним нотаріусом КМНО Кирик О.А.. Згідно із відповіддю Департаменту земельних ресурсів КМДА (КМР) від 08.02.2022 року, на адвокатський запит від 31.01.2022 №01/22 вбачається, що рішенням Київської міської ради від 28.05.2009 №581/1637 передано громадянці [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0, 10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] . Станом на 31.12.2012 записи щодо переходу права власності на земельну ділянку від позивачки до третіх осіб відсутні (а. с. 16 т. 1). З відповіді Київського державного нотаріального архіву від 22.02.2022 року вих. №742/01-17, на адвокатський запит № 535 /01-17 від 02.02.2022 року вбачається, в справах приватного нотаріуса КМНО Красія В.Я. міститься примірник договору купівлі - продажу від 04 листопада 2009 року за реєстровим №827. Проте, [PERSON] не є стороною в зазначеному договорі (а. с. 18 т. 1). За змістом положень ст.ст. 655-658 Цивільного кодексу України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Позивачка у справі, посилаючись на те, що вона є власником спірної земельної ділянки, яка вибула з її володіння без її згоди звернулася до суду з вказаним позовом. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 того ж Кодексу якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з ч. 1 ст. 317 ЦК України, змістом права власності є права власника щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Згідно із повідомлення про неможливість проведення судової експертизи від 15.09.2023 № СЕ-19/111-23/34528-ПЧ вбачається, що під час попереднього дослідження наданих матеріалів було встановлено, що досліджуваний підпис від імені [PERSON] має буквену транскрипцію, натомість надані на дослідження зразки підпису [PERSON] виконані у змішаній транскрипції. Обсяг почеркової інформації, що може бути використаний для порівняння зазначених підписів недостатній через транскрипційну неспівставність досліджуваного підпису та зразків підпису [PERSON] . Відповідно до Методики судово-почеркознавчої експертизи зразки повинні бути виконані тими ж письмовими знаками, що і досліджуваний рукопис (текст та (або) підпис). Проведення почеркознавчого дослідження можливе лише за наявності достатньої кількості (такого їх обсягу, котрий забезпечив би можливість повного та всебічного зіставлення усіх ознак, які знаходяться у рукописах, що досліджуються) та відповідної якості (зіставлення їх за: мовою документу; часом виконання; способом виконання; типом, видом документу, характером та його цільовим призначенням; матеріалом письма; умовами виконання) достовірних (вони повинні безспірно (безсумнівно) належати особі, зразки якої надаються на дослідження) вільних та експериментальних зразків почерку [PERSON] , які незважаючи на клопотання експерта на дослідження надані не були. У зв`язку з відсутністю у наданих на дослідження зразках підписів з аналогічною транскрипцією та відмовою суду у наданні на дослідження зразків почерку [PERSON] , відповідно до статті 72 Цивільного процесуального кодексу України повідомляємо про неможливість проведення судової експертизи (а.с.33-34 т.2). Стороною позивача у якості доказів було надано суду Висновок експерта №25-10/23 від 25.10.2023 року, проведений експертом Міжнародної експертно - правової групи Л. Фрайлович, відповідно до якого - розбіжності почеркових ознак у досліджуваному підписі у порівнянні зі зразками підписів та почерку [PERSON] у сукупності є достатніми для категоричного висновку про те, що досліджуваний підпис від імені [PERSON] , зображення якого міститься у графі «ПІДПИСИ:» у рядку «ПРОДАВЕЦЬ:» на звороті технічної копії договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:62:509:0074, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , від 04 листопада 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красієм Віктором Яковичем, зареєстрованого в реєстрі за №1415, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. З приводу наданого суду Висновку експерта №25-10/23 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, суд зазначає наступне. Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 року, зареєстрованому в МЮУ 03.11.1998 року за №705/3145 затверджено Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень. Відповідно ц. 1.12. розділу І Інструкції експерти, які не є працівниками державних спеціалізованих установ та на професійній основі здійснюють судово-експертну діяльність, забезпечують проведення експертиз та досліджень відповідно до вимог Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року № 3505/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 грудня 2011 року за № 1431/20169. Відповідно до пункту 1.1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених цим же наказом Міністерства юстиції України, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Відповідно до п.3.5. розділу III Інструкції передбачено, що коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам, до проведення відповідних експертиз. Про проведення експертизи за такими матеріалами вказується в документі про призначення експертизи, (залучення експерта) або письмово повідомляється експерт органом, який призначив експертизу (залучив експерта). Згідно положень ст. 78 ЦПК України (допустимість доказів) суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, з урахуванням того, що Висновок експерта №25-10/23 від 25.10.2023 року був проведений всупереч Наказу Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 року, зареєстрованому в МЮУ 03.11.1998 року за №705/3145 (в частині порушень Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень), та всупереч Наказу Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року № 3505/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 грудня 2011 року за № 1431/20169 (в частині порушення Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах) та був складений за наслідками дослідження технічної копії, а не оригіналу оспорюваного документу, отже одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, тобто є недопустимим доказом. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження вищевказаних позовних вимог щодо перебування у власності позивачки спірної земельної ділянки представником надано суду копію витягу з декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік, копію витягу з декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік, згідно яких чоловіком позивачки зазначила спірну земельну ділянку як власність, копію листа ГУ ДПС у м. Києві від 01.11.2023 року №4568/П/26-15-24-01-11-18/ЗВГ, у якому зазначено, що [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві як платник податку на майно, в частині плати за землю з фізичних осіб за земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0, 099984 га. Згідно із ст.388 ЦК України у добросовісного володільця власник має право витребувати майно в тому разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, без їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 30.11.2016 року у справі № 6 6-2069цс16 права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційиого позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. У постанові Верховного суду України від 17.02.2016 року в справі № 6-2407цс15 зазначено, що стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово - правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача. - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до роз`яснень (п. 10), наведених в Постанові пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19. 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-1V "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). У Висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2012 р. (від 01.01.2013 року), також суд звернув увагу на те, що відповідно до ст. 387 ЦК України особа має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише у разі, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком договору, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння. У речово-правових відносинах не застосовується способи захисту прав, встановлені для зобов`язальних правовідносин. У речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, (постанова Верховного Суду України від 7 листопада 2012 р. у справі № 6-107цс12). Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вище викладене, надані суду докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання договір купівлі - продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 04.11.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Красієм В.Я., зареєстрованим в реєстрі за реєстровим номером №1415 недійсним та витребування у власність [PERSON] з чужого незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку, площею 0,1000 га кадастровий номер 8000000000:62:509:0074, яка розташована по [ADDRESS] , виходячи з тих підстав, що згідно відповіді Київського державного нотаріального архіву, позивачка не є стороною договору купівлі - продажу земельної ділянки від 04.11.2009 року, у копіях витягу з декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 та 2020 роки спірна земельна ділянка зазначена як власність позивачки, у копії листа ГУ ДПС у м. Києві від 01.11.2023 року зазначено, що [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ДПС у м. Києві як платник податку на майно, в частині плати за землю з фізичних осіб за земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0, 099984 га., а відтак суд погоджується із твердженням представника позивачки, що відсутні будь - які докази волевиявлення позивачки на вчинення правочину, а договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки було вчинено не позивачкою, а іншою особою. Разом з тим, суд не покладає в основу рішення суду висновок експерта №25-10/23 від 25.10.2023 року, оскільки він складений за наслідками дослідження технічної копії, а не оригіналу оспорюваного документу та матеріалів цивільної справи, отже одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, тобто є недопустимим доказом. Крім того, суд не погоджується з обгрунтуванням представника відповідачки - адвоката Боліщука Р.А. щодо пропуску позивачкою строку на звернення до суду з вказаним позовом та не вбачає підстав для застосування до вимог позивачки строку позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню на користь позивачки сплачений судовий збір у розмірі 6 744,30 грн. з кожного із них.

Outcome: approved