Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

04.09.2020 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування, припинення права власності та визнання права власності, в якому, з урахуванням редакції позовної заяви від 07.10.2020 року, позивач просить суд: - визнати недійсними: договір дарування частини нежитлового приміщення від 26.11.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., зареєстрований в реєстрі за №761; договір дарування частини нежитлового приміщення від 26.11.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., зареєстрований в реєстрі за №762; договір дарування нерухомого майна від 27.11.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., зареєстрований в реєстрі за №764; - припинити право власності [PERSON] на нерухоме майно, реєстраційний номер 787430512101, розташоване за адресою: [ADDRESS] , і зобов`язати повернути його [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на нежитлове приміщення [ADDRESS] , яке в цілому складається з: частини літ.В-1 приміщення І поз.1-25, загальною площею 560,60 кв.м.; в9 - естакада; в10, в14, в15 - ганки; в11, в12, в13 - прямки; літ.Г-1 - будівля складу загальною площею 2855,10 кв.м.; г, г2, г11, г14, г16 - ганки; г1, г3, г4, г6, г7, г10, г15 - шахти; г5 - рампа; г8, г12, г13 - прямки. Примітка: у зв`язку з установкою перегородки вважати літ.В-1 приміщення І, загальною площею 560,6 кв.м.; у зв`язку з уточненням лінійних розмірів вважати літ.Г-1, загальною площею 2855,10 кв.м.; - припинити право власності [PERSON] на нерухоме майно, реєстраційний номер 140398212101, розташоване за адресою: [ADDRESS] , і зобов`язати повернути його [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на будівлі магазину, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , які в цілому складаються з: будівлі магазину, загальною площею 567,10 кв.м., що являють собою під літ.А-1, загальною площею 328,90 кв.м., що складаються з: А-1-будівля магазину, площею 50,70 кв.м.; А1-1-будівля магазину, площею 39,60 кв.м.; А2-2-будівля магазину, площею 213,5 кв.м.; а-1-будівля магазину, площею 8,4 кв.м.; а-ганок, площею 2,6 кв.м.; а1-ганок, площею 14,10 кв.м.; під літ.І-2, загальною площею 240 кв.м., що складаються з: І-2-будівля магазину, площею 238,2 кв.м.; і-ганок, площею 1,8 кв.м.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у справі. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що спірні договори дарування були підписані особою, яка не мала повноважень укладати договори від імені [PERSON] . Так, [PERSON] , підписуючи договори дарування від імені [PERSON] , не мав на те жодних повноважень, а тому такі договори є недійсними. При цьому, враховуючи відсутність у позивача оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, оформлення спадщини, відповідно до закону, після смерті [PERSON] в нотаріальній конторі є неможливим. Тому, за твердженнями позивача, враховуючи наявність перешкод для оформлення в нотаріальному порядку права на спадкове майно, на його думку, є підстави для визнання права власності на нерухоме майно, яке належало спадкодавцю, за ним як спадкоємцем. Тому позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування, припинення права власності та визнання права власності. Також позивач додатково пояснив, що висновком експерта від 27.05.2021 року у кримінальному провадженні №42020042630000051 підтверджено, що підпис [PERSON] на довіреності, посвідченій 25.11.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В., за реєстровим номером №755, є підробленим та вчинений не [PERSON] . Постановою ВС від 12.01.2022 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 17.03.2021 року було скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При цьому ВС вказав, що у справі №201/2760/20 не вирішувалось питання про права та обов`язки [PERSON] , у зв`язку з чим, апеляційне провадження за його апеляційною скаргою необхідно закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України. Відповідач у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позовну заяву. Під час судового засідання представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснила суду таким чином, як про це вказано вище. Представник позивача пояснила, що мати сторін спору вчинила заповіт та заповіла все своє майно сину [PERSON] , тобто позивачу по справі. Однак, згодом були укладені договори дарування, за якими померла мати сторін подарувала по 1/2 частці нерухомого майна сину - [PERSON] , тобто відповідачу по справі. Проте від імені матері правочин вчиняв [PERSON] за довіреністю від 25.11.2015 року. Померла мати сторін станом на 25.11.2015 року не могла вчинити довіреність за станом здоров`я, та висновком експерта, рішеннями судів, що набрали законної сили, доведено, що довіреність вчинена не [PERSON] . При цьому у позивача відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно, а тому він має право на 1/2 частку спадкового майна як спадкоємець за заповітом. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 16.09.2020 року було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та заборонено державним реєстраторам, реєстраційним службам, іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна - нежитлового приміщення, реєстраційний номер 787430512101, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та будівлі магазину, реєстраційний номер 140398212101, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; заборонено [PERSON] , 1966 року народження ( [ADDRESS] ; РНОКПП [NUMBER] ) та іншим особам розпоряджатись у будь-який спосіб нерухомим майном - нежитловим приміщення, реєстраційний номер 787430512101, розташованим за адресою: [ADDRESS] , та будівлею магазину, реєстраційний номер [NUMBER] , розташованою за адресою: [ADDRESS] , у т. ч. заборонити укладати з третіми особами правочини, спрямовані на відчуження та/або обтяження зобов`язаннями; укладати договори купівлі-продажу, міни, дарування, найму, іпотеки, передавати майно в користування, управління, оренду, лізинг, шляхом укладання договорів або договорів про внесення змін до діючих договорів. Ухвалою суду від 30.09.2020 року було залишено без руху позовну заяву та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 07.10.2020 року позивач усунув недоліки позовної заяви у повному обсязі та належним чином. Ухвалою суду від 09.10.2020 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання, зобов`язано позивача надати у судове засідання оригінали документів, копії яких додані до позовної заяви. Ухвалою суду від 12.01.2021 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів в цивільній справі та витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренка Сергія Вячеславовича (49006, м. Дніпро, пр. Пушкіна, буд. 6) належним чином засвідчені копії договору дарування частини нежитлового приміщення від 26 листопада 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 761, договору дарування частини нежитлового приміщення від 26 листопада 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 762, договору дарування нерухомого майна від 27 листопада 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 764, витребувано з Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області (49102, м. Дніпро, вул. Данила Галицького, буд. 14) належним чином засвідчені копії договору дарування частини нежитлового приміщення від 26 листопада 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 761, договору дарування частини нежитлового приміщення від 26 листопада 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 762, договору дарування нерухомого майна від 27 листопада 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 764, витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Тетяни Сергіївни (49000, м. Дніпро, вул. Старокозацька, буд. 53, прим. 3) належним чином засвідчені копії документів спадкової справи, заведеної у зв`язку з відкриттям спадщини внаслідок смерті [PERSON] , [INFO] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.01.2021 року було задоволено клопотання представника відповідача про зупинення провадження в цивільній справі та зупинене провадження в цивільній справі до набрання законної сили рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.04.2020 року, справа №201/2760/20, за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним правочину. 27.01.2021 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна на виконання вимог ухвали суду від 12.01.2021 року надала суду належним чином засвідчені копії документів спадкової справи №29/2017 до майна померлої [INFO] [PERSON] . 01.02.2021 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко Сергій Вячеславович на виконання ухвали суду від 12.01.2021 року повідомив, що у зв`язку з припиненням приватної нотаріальної діяльності за наказом управління юстиції від 26.02.2018 року №82/7 всі документи, відповідно до ухвали суду від 12.01.2021 року, були передані на зберігання до Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області, у зв`язку з чим неможливо надати витребувані документи. Ухвалою суду від 19.04.2021 року було поновлено провадження у справі, продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.07.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 27.01.2022 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 22.03.2023 року було частково задоволено клопотання представника відповідача про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи в цивільній справі та призначено в цивільній справі №203/3148/20 повторну судову почеркознавчу експертизу, проведення повторної судової почеркознавчої експертизи доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення експертів поставлені наступні питання: 1) Чи виконано підпис та рукописний текст від імені [PERSON] , [INFO] , самою [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , або іншою особою у графі «підпис» та рукописний текст: « [PERSON] » в довіреності, серії НАР №752756 від 25.11.2015 року, що зареєстрована в реєстрі за №755, посвідчена приватним нотаріусом ДНО Мазуренко С.В.? Витрати по оплаті повторної судової почеркознавчої експертизи було покладено на відповідача - [PERSON] ; надано для проведення повторної судової почеркознавчої експертизи матеріали цивільної справи №203/3148/20; витребувано у Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (49101, м. Дніпро, пр. Слобожанський, 40) оригінал довіреності серії НАР №752756 від 25.11.2015 року, що зареєстрована в реєстрі за №755, посвідченої приватним нотаріусом ДНО Мазуренко С.В., та вільні зразки почерку та підпису померлої [PERSON] , які були визнані речовими доказами та зберігаються в матеріалах кримінального провадження №42020042630000051 (№12021040000000019) від 11.02.2020 року на підставі постанови старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Дніпропетровській області майора поліції Ткач Ю.О. про визнання речовими доказами та їх зберігання від 31.05.2021 року, а кримінальне провадження №42020042630000051 ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11.08.2022 року, справа №204/4544/22, провадження №1-кп/204/507/22, було закрито на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України, для необхідності проведення повторної судової почеркознавчої експертизи в цивільній справі №203/3148/20; у задоволенні іншої частини вимог клопотання - відмовлено, провадження в цивільній справі №203/3148/20 - зупинене до отримання висновку експерта за результатами проведення повторної судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 18.09.2023 року на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду від 06.09.2023 року було поновлено провадження у справі, продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначене судове засідання. Ухвалою суду від 31.10.2023 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи в цивільній справі. У судове засідання 15.05.2024 року з`явилась представник позивача. Відповідач та/або його представник у судові засідання не з`явились без поважних причин, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, тому суд на підставі положень ст. ст. 128, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності сторони відповідача за наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення представника позивача по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оголосив судові дебати та заслухав заключне слово представника позивача по суті спору, 15.05.2024 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що 26.11.2015 року та 27.11.2015 року між [PERSON] , 1972 року народження, який діяв по довіреності, посвідченої Мазуренко С.В., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 25.11.2015 року, за реєстровим №755, від імені [PERSON] , 1944 року народження (дарувальник), та [PERSON] , 1966 року народження, (обдаровуваний) були укладені договори дарування частин нежитлового приміщення та нерухомого майна, які є нотаріально посвідченими приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., та зареєстровані в реєстрі за номерами: №761, №762, №764, відповідно. За умовами договорів дарування частин нежитлового приміщення від 26.11.2015 року за реєстровими номерами №№761, 762, дарувальник, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно передала безоплатно у власність обдаровуваному, а обдарований прийняв у дар належні дарувальнику на праві приватної власності по 1/2 (одній другій) частині нежитлового приміщення [ADDRESS] , та яке в цілому складається з: частини літ.В-1 приміщення І поз. 1-25, загальною площею 560,6 кв.м.; в9 - естакада; в10, в14, в15 - ганки; в11, в12, в13 - прямки; літ.Г-1 - будівля складу загальною площею 2855,10 кв.м.; г, г2, г11, г14, г16 - ганки; г1, г3, г4, г6, г7, г10, г15 - шахти; г5 - рампа; г8, г12, г13 - прямки. Примітка: у зв`язку з установкою перегородки вважати літ.В-1 приміщення І, загальною площею 560,6 кв.м.; у зв`язку з уточненням лінійних розмірів вважати літ.Г-1, загальною площею 2855,10 кв.м. Документом, який підтверджує право власності дарувальника на відчужене нею нежитлове приміщення, є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Кіровської міської ради 13.10.2003 року на підставі рішення комітету Кіровської районної ради №544 від 03.09.2003 року, яке зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 13.10.2003 року, реєстраційний номер майна: 3007626. За умовами договору дарування нерухомого майна від 27.11.2015 року за реєстровим номером №764, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно передала безоплатно у власність обдаровуваному, а обдарований прийняв у дар належні дарувальнику на праві приватної власності будівлі магазину, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , та які в цілому складаються з: будівлі магазину, загальною площею 567,10 кв.м., що являють собою: під літ.А-1, загальною площею 328,90 кв.м., що складаються з: будівлі магазину, загальною площею 567,10 кв.м, що являють собою під літ.А-1, загальною площею 328,90 кв.м., що складаються з: А-1-будівля магазину, площею 50,70 кв.м.; А1-1-будівля магазину, площею 39,60 кв.м.; А2-2-будівля магазину, площею 213,5 кв.м.; а-1-будівля магазину, площею 8,4 кв.м.; а-ганок, площею 2,6 кв.м.; а1-ганок, площею 14,10 кв.м.; під літ.І-2, загальною площею 240 кв.м., що складаються з: І-2-будівля магазину, площею 238,2 кв.м.; і-ганок, площею 1,8 кв.м. Документом, який підтверджує право власності дарувальника на відчужувані нею будівлі магазину є: рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська №2-2120/2010 від 05.07.2010 року. Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за номером запису права власності: 2228954 проведено Державною реєстраційною службою України 30.07.2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:140398212101, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 8623943, виданим 29.08.2013 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 12.04.2017 року, серії [NUMBER] . За життя [PERSON] склала заповіт від 08.08.1997 року, за змістом якого на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, вона заповіла [PERSON] . Цей заповіт посвідчено державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бутовою Аллою Генріхівною, зареєстровано в реєстрі за №3-2068. Це підтверджується копією заповіту від 08.08.1997 року, реєстровий номер №3-2068. 09.10.2017 року [PERSON] склав нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. заяву до компетентних органів та органів нотаріату, відповідно до якої заявив, що [INFO] померла його мати [PERSON] , [INFO] , та він приймає спадщину після смерті його матері на усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось за законом чи за заповітом. При цьому він повідомив, що окрім нього є інші спадкоємці, передбачені ст. 1261 ЦК України, а саме - син спадкодавця, його брат - [PERSON] , інші спадкоємці йому невідомі. За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 26.11.2015 року та 27.11.2015 року було зареєстроване приватне право власності на вищевказані нежитлове приміщення та будівлі магазину за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , на підставі договорів дарування від 26.11.2015 року та від 27.11.2015 року №№761, 761, 764, відповідно. Відповідно до матеріалів спадкової справи №29/2017 до майна померлої [INFO] [PERSON] , спадкоємцями померлої [PERSON] є її сини, що є сторонами по справі: [PERSON] , [INFO] , який подав приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Батовій Т.С. заяву від 14.06.2017 року про прийняття спадщини, та [PERSON] , [INFO] , який подав приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Батовій Т.С. заяву від 09.10.2017 року. Також відповідно до заповіту від 09.10.2012 року, за життя [PERSON] зробила розпорядження: 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , вона заповіла: [PERSON] , [INFO] . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Михайлець К.О., зареєстровано в реєстрі за №2227. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.04.2020 року, справа №201/2760/20, провадження №2/201/1905/2020 року, було задоволено у повному обсязі позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним правочину, та визнано недійсною довіреність від 25.11.2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., зареєстровану в реєстрі за №755, вирішено питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору. За змістом вказаного рішення суду, судом було встановлено, що згідно з консультаційним повідомленням Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10.03.2020 року, підпис та рукописний запис «Брюховецька ЛП», електрофотографічне зображення яких міститься у рядку «ПІДПИС» електрофотокопії довіреності від 25.11.2015 року, що складена від імені [PERSON] , посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за №755 - виконані не [PERSON] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.03.2021 року, справа №201/2760/20, провадження №22-ц/803/2275/21, було задоволено апеляційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Яковлєва Ю.В., скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.04.2020 року та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним правочину. Постановою ВС від 12.01.2022 року, справа №201/2760/20, провадження №61-6163св21, було частково задоволено касаційну скаргу [PERSON] та скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року, передано справу №201/2760/20 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, з моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року втрачає законну силу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.05.2022 року, справа №201/2760/20, провадження №22-ц/803/3289/22, було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , скасоване рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.04.2020 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] про визнання недійсним правочину - відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору. Постановою ВС від 23.11.2022 року, справа №201/2760/20, касаційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Горовенко Любові Михайлівни було задоволено частково, постанову Дніпровського апеляційного суду від 19.05.2022 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31.01.2023 року, справа №201/2760/20, апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2020 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним правочину було закрито, справу повернуто до суду першої інстанції. Постановою ВС від 10.05.2023 року, справа №201/2760/20, провадження №61-2790св23, було відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, касаційну скаргу [PERSON] було залишити без задоволення, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 року - залишено без змін. За змістом постанови ВС від 10.05.2023 року, в силу положень частини другої статті 54, частини п`ятої статті 82 ЦПК України рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 квітня 2020 року не буде мати преюдиційного значення для [PERSON] , який не брав участі в цій справі (не був залучений місцевим судом як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача), а відтак, при вирішенні справи №203/3148/20 заявник може в загальному порядку спростувати обставини щодо недійсності довіреності, які були встановлені судом першої інстанції в цій справі. 11.02.2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про кримінальне провадження №42020042630000051 за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 3, 4 ст. 190, ч. 2 ст. 189 КК України, та в рамках вказаного кримінального провадження [PERSON] , [INFO] , було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 3, 4 ст. 190 КК України, визнано потерпілим [PERSON] . При цьому, відповідно до висновку експерта від 27.05.2021 року №СЕ-19/104-21/14564-ПЧ, зробленого в рамках іншого кримінального провадження №12021040000000019, яке 15.08.2021 року, відповідно до листа СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 13.09.2021 року №403/82, було об`єднано з кримінальним провадженням №42020042630000051 від 11.02.2020 року, підпис від імені [PERSON] , рукописний запис « [PERSON] » в графі «Підпис» довіреності серії НАР 752756 від 25.11.2015 року, зареєстрованій в реєстрі за №755 - виконані не [PERSON] , а іншою особою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11.08.2022 року, справа №204/4544/22, провадження № 1-кп/204/507/22, було задоволено клопотання адвоката Алексєєва Олександра Євгеновича про закриття кримінального провадження №42020042630000051, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 лютого 2020 року, за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст. 358, ч.ч.3,4 ст.190 КК України, та за обвинуваченням [PERSON] , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 КК України, та кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42020042630000051 від 11 лютого 2020 року, за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст. 358, ч.ч.3,4 ст.190 КК України, та за обвинуваченням [PERSON] , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 КК України, закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з тим, що після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 КПК України, цивільний позов [PERSON] до обвинувачених [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди - залишено без розгляду. Оглядом сайту ЄДРСР встановлено, що постановою ВС від 13 червня 2023 року, справа №204/4544/22, провадження №5 -543км23, було задоволено касаційну скаргу потерпілого [PERSON] та прокурора, ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року та Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року стосовно [PERSON] , [PERSON] скасовано і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання недійсними договорів дарування, припинення права власності та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, ЦК), способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається . У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За вимогами статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків . Відповідно до положень статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним . Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин 1, 2 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Аналіз викладених вище норм ЦК України вказує, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є, зокрема, наявність підстав, визначених законом, для оспорення правочину, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Так, Верховний Суд у постанові від 23.06.2021 року у справі №537/3100/17 (провадження №61-343св19) вказав, що оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина 3 статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. При цьому відповідно до правової позиції ВС України, викладеною у постанові від 12.02.2014 року у справі №6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і в їх сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. Згідно з частиною 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина 1 статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина 1 статті 722 ЦК України). За змістом статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (частина 1 статті 317, частина 1 статті 319 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями статті 5 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України, згідно з якою способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права. Згідно з пунктами 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з частинами 2-4 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень частин 4, 5 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до положень статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно з абзацом 3 частини 2 статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до положень статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до положень частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952-IV, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до положень статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень статей 1220, 1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до положень статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з положеннями статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1, 2 статті 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з частиною 1 статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1 статті 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до частини 1 статті 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» та відповідно до правової позиції ВС, викладеної в постанові від 16.06.2021 року у справі №570/997/19, провадження №61-16257св20, для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до правової позиції ВС, викладеною у постанові від 22 березня 2023 року, справа №509/5080/18, провадження №61-11707св22, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1 та 2 статті 5 ЦПК України). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналіз викладеного вище вказує, що позивач є спадкоємцем померлої матері [PERSON] за заповітом від 08.08.1997 року. Як було встановлено судом, рішенням суду, що набрало законної сили, було визнано недійсною довіреність від 25.11.2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., зареєстровану в реєстрі за №755, за якою довіритель померлої матері сторін - [PERSON] вчинив від її імені оспорювані правочини дарування нерухомого майна, власником якого була померла мати сторін, та яке входить до складу спадкового майна. Вказане майно було відчужене за оспорюваними правочинами на користь відповідача. Суд враховує те, що висновком експерта у кримінальному провадженні було визначено, що довіреність від 25.11.2015 року, зареєстрована в реєстрі за №755, була вчинена не [PERSON] , та вказаний факт був встановлений і рішенням суду, яке набрало законної сили. Водночас відповідач не спростував належними та допустимими доказами цей факт та не довів суду зворотного, як особа, що не брала участі у справі №201/2760/20. Отже, у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що представник померлої матері сторін за довіреністю - [PERSON] не був наділений його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, та сторона відповідача не довела суду належними та допустимими доказами те, що померла [PERSON] схвалила в подальшому укладені представником від її імені оспорювані правочини та чи були вони вчинені в її інтересах. Водночас сторона позивача довела належними та допустимими доказами те, що волевиявлення померлої матері сторін як учасника правочинів не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. Тому оспорювані договори дарування були укладені з порушенням вимог частини 3 статті 203 ЦК України, що відповідно до вимог частини 1 статті 215 ЦК України, є підставою недійсності правочину. При цьому недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, та сторони такого правочину зобов`язані повернути у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину, або відшкодувати його вартість. Тим самим судом встановлено, що на момент вчинення оспорюваних правочинів 26.11.2015 року та 27.11.2015 року було порушене суб`єктивне право позивача на спадкове майно як спадкоємця за заповітом від 08.08.1997 року, а сторона відповідача не спростувала у загальному порядку обставини, які були встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.04.2020 року, справа №201/2760/20, що набрало законної сили, та висновком експерта у кримінальному провадженні. З огляду на викладене, позовні вимоги про визнання недійсними договорів дарування від 26.11.2015 року та від 27.11.2015 року є такими, що підлягають задоволенню. Водночас суд вважає безпідставними та недоведеними позовні вимоги про припинення права власності та визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Оскільки, по-перше, припинення права власності відповідача на спірне нерухоме майно є одним із наслідків недійсності правочинів, на підставі яких воно виникло, по-друге, позивач не довів суду неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після померлої матері у нотаріуса в позасудовому порядку, бо суду не надано відмову нотаріуса в оформленні права на спадщину. При цьому відповідна постанова нотаріуса про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом не міститься і в матеріалах спадкової справи після смерті [PERSON] . Позивач не довів суду того, що його право на оформлення права на спадщину та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірне нерухоме майно наразі порушене, невизнане або оспорене відповідачем. Таким чином, суд вважає недоведеними та передчасними позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог про припинення права власності та визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. Відповідно до частини 1 частини 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, та відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви пропорційно до задоволеної частини позовних вимог немайнового характеру, а саме у розмірі 840,80 грн, а інша частина сплаченого судового збору позивачу не відшкодовується.

Outcome: partial