Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-16 00:00:00

У квітні 2024 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі\~АТ «Акцент-Банк», банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. АТ «Акцент-Банк» зазначило, що за договором про надання банківських послуг від 11 вересня 2018 року банк надав [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 44,4 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами. [PERSON] не виконала обов`язків за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 20 березня 2024 року виникла заборгованість у розмірі 71 655 грн 77 коп, яка складається з 53 201 грн 97 коп неповернутого кредиту та 18 453 грн 80 коп процентів. За таких обставин АТ «Акцент-Банк» просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь 71 655 грн 77 коп заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2018 року. Відзив на позов відповідачкою до суду не подано. Ухвалою судді від 19 квітня 2024 року прийнято позовну заяву АТ «Акцент-Банк» до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, у поданому до суду письмовому клопотанні просить слухати справу за його відсутності. Представник відповідачки адвокат Карун В. П. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з огляду на те, що на час звернення банку з позовом до суду [PERSON] виконала зобов`язання за договором із повернення кредитних коштів. Оскільки умовами договору не встановлено розмір і порядок нарахування процентів за користування кредитом, то в цій частині позов є необґрунтованим. З`ясувавши позицію позивача, заслухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява до задоволенняне підлягає із наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що факт укладення між АТ «Акцент-Банк» та [PERSON] кредитного договору 11 вересня 2018 року підтверджується письмовою Анкетою - заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», підписаною уповноваженою банком особою та відповідачкою, відповідно до якої остання погоджується, що дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між відповідачкою і банком договір про надання банківських послуг. Також [PERSON] засвідчила, що вона ознайомилась з договором про надання банківських послуг до його укладення і погодилася з його умовами, примірник договору про надання банківських послуг погодилася отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту. Відповідачка зобов`язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті банку. [PERSON] підтвердила, що ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання послуги накопичення скарбничка і згодна оформити дану послугу. Як слідує із довідки за картами АТ «Акцент-Банк», відповідачці відкрито рахунок № [NUMBER] та видано наступні картки: 1) № [NUMBER] строком дії до жовтня місяця 2021 року; 2) № [NUMBER] строком дії до квітня місяця 2028 року. Згідно з довідкою за лімітами АТ «Акцент-Банк» [PERSON] 11 вересня 2018 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 1500 грн, який неодноразово змінювався, останній раз 16 липня 2020 року до 70\~000 грн. Із виписки по карті [PERSON] за період з 11 вересня 2018 року по 20 березня 2024 року вбачається, що відповідачка отримувала кредитні кошти та користувалася ними, періодично погашаючи заборгованість. За розрахунком банку, доданим до позову, станом на 20 березня 2024 року відповідачка має кредитну заборгованість в розмірі 71 655 грн 77 коп, із них: 53\~201 грн 97 коп - заборгованість за тілом кредиту; 18\~453 грн\~80 коп - заборгованість за відсотками. Відповідно до частин 1, 2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом частин 1, 2 статті 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України). У силу частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як передбачено частиною 1 статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Із положень частини 1 статті 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом частин 1, 2 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. У силу частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зауважує, що позивачем не доведено узгодження між сторонами договору № б/н від 11 вересня 2018 року таких істотних умов, як суму кредиту, розмір відсотків за користування кредитними коштами, так і порядок їх нарахування та сплати, адже підписана відповідачкою [PERSON] . Анкета-заява від 11 вересня 2018 року не містить узгодженої сторонами договору ні суми кредиту, ні розміру процентної ставки, ні розміру штрафів за користування кредитними коштами. При цьому матеріали справи не містять належних доказів, що саме з цією редакцією Витягу з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» та Витягу з Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна», «Універсальна GOLD», що додані до матеріалів справи, ознайомилася і погодилася відповідачка, підписуючи Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку. А тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. А тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору банком було дотримано вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із відповідачкою саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила частини 1 статті 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19), яка згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права. Проте, як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17), якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Враховуючи дані з виписки по карті [PERSON] за період з 11 вересня 2018 року по 20 березня 2024 року та провівши власний розрахунок, суд констатує, що сума фактично отриманих відповідачкою банківських коштів становить 149 544 грн 13 коп, а повернуто останньою 164 810 грн 84 коп. Таким чином, позивачем у порушення вимог частини 1 статті 81 ЦПК України не доведено належними доказами наявність на дату звернення банку з позовом до суду заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 11 вересня 2018 року з фактично отриманих та неповернутих коштів. Суд вважає помилковими посилання позивача на те, що умови кредитування, викладені в Паспорті споживчого кредиту, який підписаний відповідачкою, свідчать про погодження всіх істотних умов договору, укладеного з [PERSON] , оскільки Анкета-заява не містить жодних відомостей про сам паспорт споживчого кредиту, як складову укладеного між сторонами договору. Слід зазначити, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, залишаючи без змін судові рішення щодо відмови у задоволенні вимог банку про стягнення боргу, Об`єднана палата відступила від цілого ряду висновків Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частиною спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом. При цьому Об`єднана палата в постанові зазначила, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту і його підписання споживачем свідчить виключно про виконання кредитодавцем переддоговірного обов`язку по наданню споживачу передбаченої законом інформації та не означає укладення договору про споживчий кредит і дотримання його форми, бо в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що немає правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором із відповідачки. Відповідно до статей 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed