Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

До суду звернувся заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури з позовом в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України та в інтересах територіальної громади в особі Полтавської обласної ради до [PERSON] про стягнення витрат на лікування особи, яка потерпіла від кримінального правопорушення, а саме до Державного бюджету в розмірі 5840 грн. та в дохід обласного бюджету Полтавської області 4773,40 грн. понесених витрат на лікування потерпілого від злочину [PERSON] в умовах стаціонарного лікування за період з 29.12.2022 р. по 03.01.2023р. в КП «ПОКЛ ім. М.В. Скліфосовського ПОР». В обґрунтування позову зазначено, що ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука від 10.05.2023 року, яка набрала законної сили, закрито кримінальне провадження №12023170500000241 відносно [PERSON] фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України у зв?язку відмовою потерпілого від обвинувачення. На підставі Постанови КМУ від 27.12.2022 року № 1464 «Деякі питання реалізації програми державних гарантій медичного обслуговування населення у 2023 році», Національна служба здоров?я України відшкодовує кошти за фактично пролікований випадок. Перебування пацієнта на лікуванні за ліжко-днями НСЗУ в межах програми медичних гарантій кошти не відшкодовує. Відповідно до Договору № 1802-123-Р000 про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, укладеного між КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського Полтавської обласної ради» та Національною службою здоров?я України, за лікування хворого [PERSON] , відшкодовано лікарні по пакету «Хірургічні операції дорослим та дітям у стаціонарних умовах» в сумі 5 840,00 грн. 3 урахуванням викладеного, вартість лікування в сумі 5840 грн від загальної вартості лікування підлягають стягненню до Державного бюджету України як відшкодована НСЗУ лікарні вартість лікування за програмою медичних гарантій, а вартість лікування в сумі 4773,4 грн. підлягає стягненню до обласного бюджету, з урахуванням того, що КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського Полтавської обласної ради» фінансується з обласного бюджету, є комунальним закладом охорони здоров?я на території сіл, селищ і міст Полтавської області. Витрати на лікування потерпілого в добровільному порядку не відшкодовані. Ухвалою судді від 27 лютого 2024 року позовну заяву залишено без руху. 01 березня 2024 року до суду на виконання ухвали судді від 27.02.2024 року подано уточнену позовну заяву. Ухвалою судді\~06\~березня 2024\~року відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 20 травня 2024 року постановлено провести заочний розгляд цивільної справи. Прокурор Кременчуцької окружної прокуратури Анюховська Я. Л. позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав зазначених у позові, просила розглянути справу у заочному порядку внаслідок повторної неявки відповідача. Представники позивачів Національної служби здоров`я України та Полтавської обласної ради просили справу розглянути без їх участі, про що надали заяви до суду. Відповідач [PERSON] не прибув повторно у судове засідання, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином засобами рекомендованого поштового зв`язку та шляхом опублікування оголошення про виклик, про причини неявки суд не повідомив та не подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов. Представник третьої особи КП «Полтавську обласну клінічну лікарню ім.. М.В.Скліфосовського» Полтавської обласної ради в судове засідання не з`явився, керівництво лікарні було належним чином повідомлено про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявкипредставника суд не повідомляли. Суд дійшов висновку, що згідно ст. 280 ЦПК України необхідно провести заочний розгляд справи. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука від 10.05.2023 року закрито кримінальне провадження №12023170500000241 відносно [PERSON] за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України у зв?язку відмовою потерпілого від обвинувачення. З цієї ухвали постає, що 27.12.2022 року близько 17 год. 30 хв. [PERSON] знаходився в приміщенні лазні за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] , де між ними виник конфлікт. На грунті раптово виниклих неприязних відносин у [PERSON] виних умисел на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому [PERSON] . Після чого обвинувачений [PERSON] умисно наніс потерпілому [PERSON] удар рукою зжатою в кулак в район лівої щелепи. Від зазначених вище неправомірних дій обвинуваченого [PERSON] у потерпілого [PERSON] утворилися тілесні ушкодження у вигляді: перелому нижньої щелепи зліва, який утворився від дії тупого предмету, можливо і від ударів руками сторонньої людини, в строк і при обставинах, вказаних у постанові і під експертним та за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що викликали довготривалий розлад здоров`я. Внаслідок протиправних дій [PERSON] потерпілому [PERSON] заподіяні тілесні ушкодження, внаслідок яких потерпілий був госпіталізований до КП «ПОКЛ ім. М.В. Скліфосовського ПОР», де перебував на стаціонарному лікуванні з 29.12.2022 р. по 03.01.2023 р. та під час якого були витрачені кошти на лікування потерпілого з Державного бюджетуУкраїни в розмірі 5840 грн. та з обласного бюджету Полтавської області 4773,40 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно з ч. 1 ст. 1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Частиною 3 цієї статті Кодексу встановлено, що якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 липня 1995 року № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» роз`яснено, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебуває на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Пунктом 6 цієї ж Постанови також передбачено, що відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв`язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікуванні. Положеннями п.п. 1, 2 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до бюджету і їх використання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.1993 № 545, передбачено, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003 (у) або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами. Загальний розмір витрат на лікування, яке понесла обласна лікарня, склала 10 613,40 грн., з яких 4 773,40 грн. підлягають стягненню до обласного бюджету, 5 840,00 грн. - до Державного бюджету України. За таких обставин відповідач повинен відшкодувати кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на лікування потерпілого [PERSON] , оскільки між діями відповідача та перебуванням потерпілого на лікуванні існує причинний зв`язок. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги відсутність будь - яких заперечень зі сторони відповідача, неподання ним жодних належних і допустимих доказів на спростування позову у повному обсязі чи у певній частині вимог, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд вважає за необхідне у відповідності до ст. 133, 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Учасники справи не заявляли про понесення ними іншихбудь-яких судових витрат грн. Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів.

Outcome: approved