Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому та третій особі [PERSON] , на праві спільної власності належить квартира [ADDRESS] . Позивач зазначає, що з 05.02.2010 року в квартирі зареєстрована відповідач у справі, яка з 2012 року за вказаною адресою не проживає. Крім іншого, шлюб між позивачем та відповідачем у справі було розірвано 27.04.2021 року на підставі рішення суду. Відповідач проживає за іншою адресою, за місцем реєстрації не проживає більше 12 років. Реєстрація відповідача створює власнику перешкоди у володіння та користуванні власністю. На підставі викладеного позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщення, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 15.05.2023 р. цивільну справу передано за територіальною підсудністю до Суворовського районного суду м. Одеси, згідно розпорядження голови Верховного Суду від 26.09.2022 року № 52. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 червня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. На адресу суду 13.07.2023 року (вх. № 5818) надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог за підписом третьої особи [PERSON] . Згідно письмових пояснень третя особа зазначила, що вона та її син, тобто позивач у справі, є співвласниками квартири [ADDRESS] , у вказаній квартирі зареєстрована відповідач у справі. Третя особа зазначає, що з 2012 року відповідач у вказаній вище квартирі не проживає, шлюб між відповідачем та співвласником було розірвано в 2021 році. Домовленостей між сторонами щодо збереження за відповідачем права користування житловим приміщенням не було. З урахуванням викладеного третя особа зазначила, що позов [PERSON] підтримує в повному обсязі та просить їх його задовольнити (а.с.33-34). Не погоджуючись з позовними вимогами на адресу суду 30.08.2023 року (вх. № 24306) [PERSON] подала відзив на позовну заяву. Згідно поданого відзиву відповідач зазначила, що дійсно між нею та позивачем у справі було розірвано шлюб. Щодо залишення місця проживання, відповідач зазначає, що дійсно була вимушена залишити місце проживання з підстав окупації території, а тому разом з дітьми прийнята на облік, як внутрішньо переміщена особа. Відповідач зазначає, що станом на цей час, на підставі договору оренди житла проживає за адресою: [ADDRESS] . Зазначила, що в квартирі не проживає з поважних причин, та не втрачала інтересу до квартири. У зв`язку з викладеним просить: відмовити в задоволенні позову. До відзиву на позовну заяву відповідач надала копії свідоцтв про народження дітей, довідки ВПО (а.с.35-41; 48). Не погоджуючись з відзивом на позовну заяву, 21.09.2023 року (вх. № 26911) через систему «Електронний суд» позивач подав відповідь на відзив. Згідно відповіді на відзив позивач зазначив, що доводи відповідача, які викладені у відзиві є неправдивими та не спростовують позовних вимог. Позивач зазначає, що дійсно, за адресою [ADDRESS] - зареєстровані він, його мама [PERSON] , відповідач та неповнолітні діти [PERSON] , 2012 р.н., [PERSON] , 2010 р.н. Але, я з відповідачкою, починаючи з моменту шлюбу в 2008 році, а згодом і з двома дітьми, постійно проживали в різних місцях Одеської області та м. Одеси. На підтвердження зазначених обставин в матеріалах справи є копії довідок про проживання в [ADDRESS] від 13.10.2012 р, № 05/27-1 від 27.05.2014 р., №1364 від 01.06.2016 р., № 01/10-3 від 10.03.2018 р. За зазначеними адресами сторони жили постійно, працюючи, починаючи з 2008 року в м.Одеса в Одеській національній академії зв`язку ім. О.С. Попова. Крім того, 06.11.2018 року сторонами було укладено з ПП «Моноліт» Договір про дольову участь в будівництві житла. Квартира площею 74,6 м.кв. знаходилася за адресою [ADDRESS] .\~В ній\~з серпня\~2019\~року сторони\~і проживали\~ переїхавши з с. Нова Долина Овідіопольского району Одеської обл.. Крім іншого зазначив, що у позові про розірвання шлюбу від 22 грудня 2020 року відповідачка зазначила, що вона з позивачем і дітьми «проживає в квартирі [ADDRESS] з 01 листопада 2018 року, що підтверджується довідкою ТОВ «Моноліт-Трейдер ЛТД» від 7.07.2020 року, договором 3/119 про дольову участь в будівництві житла від 6.11.2014 року, договором № 203 відносин власників житлових і нежитлових приміщень та управителя від 1.11.2018 року». Такі ж дані про проживання як інвесторів у квартирі по [ADDRESS] Відповідач надає суду при розгляді справи № 521/21659/20 за її позовом до позивача про стягнення аліментів. Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 07 лютого 2022 року за позовом відповідачки про стягнення аліментів встановлено, що згідно з довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї), виданою 21 грудня 2020 року ТОВ «Моноліт-Трейдер ЛТД», позивачка [PERSON] , відповідач [PERSON] та їхні неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають без\~реєстрації за\~адресою:\~ [ADDRESS] , що сторонами у судовому засіданні не оспорювалось. Крім того, Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2022 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, та позбавлено її права керування транспортними засобами на строк три роки (справи № 521/2397/22 та справа №521/2536/22) В даній Постанові суду адреса відповідачки вказана як [ADDRESS] . Позивач зазначає, що в трьох судових справах, щодо розірвання шлюбу, щодо стягнення аліментів, щодо притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] вказувала адресу\~свого проживання\~-\~ [ADDRESS] .\~ Штамп у паспорті є лише підтвердженням місця реєстрації Відповідача, а не доказом постійного проживання. Будь яких доказів проживання Відповідача за адресою [ADDRESS] не надано. Речі Відповідача відсутні у квартирі. Обов`язків, передбачених ст. 156 ЖК України не несе. Участі у витратах по утриманню квартири і придомової території та проведенню ремонту не приймає. З огляду на зазначене, позивач зазначає, що відповідач у відзиві, зазначає про факти та не доводить їх, надані позивачем докази повністю спростовують обставини викладені відповідачем щодо її проживання у квартирі в м. Нова Каховка. Щодо не проживання дітей за місцем реєстрації, позивач зазначав, що протягом усього часу, незалежно від місця проживання в Одеській області/м. Одеса, починаючи з 1 класу, обоє дітей [PERSON] та [PERSON] відвідували одну і ту саму школу № [NUMBER] (нині Одеський ліцей №50) за адресою: [ADDRESS] , про що зазначено у довідках зі школи різного часу (додаються). Тобто, старша донька відвідує цю школу з 2016 року, а молодший син з 2018 року, що свідчить про те, що діти не могли проживати постійно в м. Нова Каховка, а відвідувати школу в м. Одеса, долаючи щодня відстань в 300 км зранку до школи і ввечері назад. Щодо посилання у відзиві на вимушені обставини виїхати з місця постійного проживання, позивач зазначив, що надані ним документи та низка судових рішень, спростовують доводи відповідача, а викладені обставини є такими, що суперечать дійсним обставинам справи. До відповіді на відзив позивач надав копії документів, на які посилається у відповіді на відзив (а.с.54-100). Чергове судове засідання у справі призначено на 21 травня 2024 року. Сторони до суду не з`явились. На адресу суду 17.05.2024 року через систему «Електронний суд» надійшла заява позивача [PERSON] щодо розгляду справи за відсутності позивача, згідно поданої заяви позивач зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити в повному обсязі (а.с.125-126). Відповідач [PERSON] до суду не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином та своєчасно (а.с.122), про причини не явки суду не повідомила. Судом враховується, що відповідач надала суду відзив на позовну заяву, згідно якого просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: [PERSON] , про час та місце слухання справи повідомлена, раніше, надала суду пояснення щодо позовних вимог, згідно яких просила позов задовольнити. З огляду на зазначене судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, позивач надав заяву про слухання справи за його відсутності, а відтак підстав для відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності (ч. 3 ст. 211 ЦПК України) Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Звертаючись до суду з позовом про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщення, а саме квартирою [ADDRESS] , позивач зазначив, що відповідач за вищевказаною адресою не проживає з 2012 року, а відтак є такою, що втратила право користування житловим приміщення. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] третій особі [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних долях належить квартира [ADDRESS] (а.с.11). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцем до майна померлого [PERSON] , є його дружина [PERSON] яка отримала спадщину на 1/3 частки квартири [ADDRESS] (а.с.12). Судом встановлено, що рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 27.04.2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10). На підтвердження обставини щодо не проживання в квартирі в м. Нова Каховка, позивачем надано довідки ТОВ «Озерки Сервіс» від 13.10.2012 року, згідно якої [PERSON] та члени родини: [PERSON] дружина, [PERSON] , - син та [PERSON] дочка, проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Проживання за вищевказаною адресою підтверджується станом на 2014 рік довідка від 27.05.2014 року (а.с.15). Довідкою від 01.06.2016 року позивач підтверджує місце проживання родини за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Згідно довідки вих. № 01/10-3 від 10.01.2018 року ТОВ «Озерки-Сервіс» підтверджується місце проживання родини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Також, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали договір № 3/119 пайової участі в будівництві житла від 06.11.2014 року (а.с.60-63). В подальшому, 01.11.2018 року між [PERSON] [PERSON] та ТОВ «Моноліт-Трейд ЛТД» укладено договір відносин власників житлових і нежитлових приміщень та управителя (а.с.64-67). Судом встановлено, що згідно копії позовної заяви про розірвання шлюбу, яка датована 22.12.2020 року, [PERSON] місце фактичного проживання зазначила, як [ADDRESS] (а.с.68). Позовна заява про стягнення аліментів, яка датована 22.12.2020 року, також містить вищевказане місце проживання [PERSON] (а.с.71). Також, згідно постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 14.04.2022 року (а.с.74), справа № 521/2397/22 адреса [PERSON] також зазначена, як: [ADDRESS] (а.с.74-76). Згідно копії рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 07.02.2022 року (справа № 521/21659/20) про стягнення аліментів встановлено, що «…з 2008 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають двох неповнолітніх дітей, які проживають разом з нею в [ADDRESS] ». Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Крім іншого, позивачем на підтвердження не проживання відповідача за адресою місця реєстрації надано низку довідок, а саме довідки з навчального закладу, відповідно до яких зазначено, що [PERSON] та [PERSON] в Одеській спеціалізованій школі № 50 навчаються з першого класу (а.с.81,82). Щодо висновку Малиновської районної адміністрації ОМР від 11.07.2023 року надано позивачем з приводу визначення місця проживання малолітнього сина, судом даний висновок не досліджується, як такий, що не має правового значення при розгляді справи щодо визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Отже, з досліджених письмових доказів судом встановлено, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS] , також з наданих позивачем письмових доказів судом встановлено, що відповідач з 2012 року не проживає за вищевказаною адресою, а тому доводи викладені відповідачем у відзиві щодо вимушеного залишення місця проживання, є такими, що повністю спростовані письмовими доказами, зокрема позовними заявами поданими до суду від імені відповідача у даній справі. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Судом встановлено, що відповідач є колишнім членом сім`ї співвласника що відповідно підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем у вказаній справі. Право членів сім`ї власника квартири чи будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення та такий власник надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. При цьому, суд зауважує, що згідно ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`єю вважаються не тільки чоловік, жінка та їх діти, а сім`ю можуть складати особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Припинення сімейних правовідносин, втрата особою статусу члена сім`ї з власником будинку, не позбавляє цю особу права користуватися займаним приміщенням. З огляду на зазначене, слід зауважити, що матеріали справи містять в собі низку документів щодо проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] з 2012 року, що відповідно спростовує доводи відповідача щодо вимушеного залишення житла з причин вторгнення та окупації населеного пункту РФ. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України також передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Загалом Цивільний кодекс України спільно з Житловим кодексом України надає право власнику житла виселити з нього наймача, членів його сім`ї та інших осіб, які проживають з ним, у разі: відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України); його (їх) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними (ч. 1 ст. 116 ЖК України); самоправного (без дозволу власника) зайняття жилого приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК України); припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд (ч. 1 ст. 406 ЦК України); наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України). Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 1; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Відповідно до правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, пунктом 26 яких додатково закріплено підстави зняття особи з реєстрації місця проживання згідно якого, до таких підстав належить, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, наявність судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є достатньою підставою для зняття її з реєстрації. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що відповідач не проживає в житловому будинку з 2012 року, суд приходить до висновку, що відповідач, як особа, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживає, власником квартири не являється, комунальні послуги не сплачує, реєстрація відповідача у вищевказаному житловому приміщенні порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідач втратила право користування спірним житлом, тому позовні підлягають задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших суду надано не було про їх витребування питання не порушувалося. В силу\~положення п.1\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України\~у разі\~задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. З урахуванням зазначеного, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені судові витрати у розмірі: 1\~073, 60 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved