Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

25 травня 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: поділити спільне сумісне майно; визнати за нею право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5924186100:04:004:0084, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею право приватної власності на 1/2 частину домоволодіння загальною площею 78,5 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м., яке складається з житлового будинку, шлакоблочного, обкладеного цеглою (літера "А"); сараю (літера "Б"); сараю (літера "Е"); прибудови (літера "б"); гаражу (літера "В"); літньої кухні (літера "Г"); прибудови (літера "г"); погребу (літера "п/г" піл літерою "Г"); вбиральні (літера "У"); огорожі (літери "№, №1"); колодязю (літера "к"), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; виділити їй в натурі: холодильник вартістю - 4000,00 грн.; сушку для овочів - 600,00 грн.; килим розміром 1,75x2,5м. - 2000,00 грн.; праску - 2000,00 грн.; морозильну камеру - 4500,00 грн., всього на 13100,00 грн.; стягнути з [PERSON] на її користь 93500 гри. 00 коп. грошової компенсації за частину автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2004 року випуску. Позов мотивовано тим, що 23.02.2005 року сторони зареєстрували шлюб, на теперішній час шлюбні стосунки між ними припинено і вони перестала вести спільне господарство, проживають окремо. Під час шлюбних відносин ними у власність було набуто спільне сумісне майно домоволодіння та земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2004 року випуску. Крім того, ними: в 2011 році придбано ноутбук вартістю 5000,00 грн.; в 2012 році придбано стільці 5 шт. вартістю 1000,00 грн.; в 2012 році придбано холодильник вартістю 4000,00 грн.; в 2012 році придбано сушку для овочів вартістю 600,00 грн.; в 2013 році придбано килим розміром 1,75x2,5м. вартістю 2000,00 грн.; в 2017 році придбано праску вартістю 2000,00 грн.; в 2018 році придбано стіл кухонний вартістю 1500,00 грн.; в 2020 році придбано телевізор вартістю 8000,00 грн.; в 2021 році придбано морозильну камеру вартістю 4500,00 грн. Вказане майно підлягає поділу наступним чином: земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5924186100:04:004:0084, домоволодіння загальною площею 78,5 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] по частці кожному без його реального поділу; з побутових речей їй виділяється: холодильник вартістю - 4000,00 грн.; сушки для овочів - 600,00 грн.; килим розміром 1,75x2,5м. - 2000,00 грн.; праска - 2000,00 грн.; морозильна камера - 4500,00 грн., всього 13100,00 грн.; відповідачу виділяється: ноутбук вартістю 5000 грн.; 5 шт. стільців - 1000,00 грн.; стіл кухонний - 1500,00 грн.; телевізор - 8000,00 грн., всього 15500,00 грн. Згідно складеного суб`єктом оціночної діяльності ПП «Роменекс-Л» Звіту про оцінку майна від 15.05.2023р., колісного транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, 2004 року випуску, ринкова вартість транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, 2004 року випуску складає 187000 тис. 00 коп. Таким чином з відповідача на її користь підлягає стягненню компенсація вартості частки вказаного автомобіля: 187000 грн. / 2= 93500 грн. Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01.06.2023 року відкрито провадження в справі за правилами розгляду в спрощеному позовному провадженні, з повідомленням сторін. Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22.06.2023 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження на розгляд справи за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. 03.07.2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, зобов`язати позивача надати суду копію свідоцтва про реєстрацію тз Део-ланос, 2008 року випуску, власницею якого остання є, який до переліку спільного майна не внесений. 11.07.2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій просила призначити судову автотоварознавчу експертизу. Ухвалою суду від 10 жовтня 2023 року по справі призначено судову автотоварознавчу експертизу. Ухвалою від 17.11.2023 року відновлено провадження по справі. Ухвалою суду від 08 січня 2024 року по справі призначено судову автотоварознавчу експертизу. 31.01.2024 року до суду надійшов висновок експерта, у зв`язку з чим ухвалою від 01.02.2024 року відновлено провадження по справі. 29.02.2024 року від позивача до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог з урахуванням висновку експерта № СЕ-19/119-24/643-АВ від 24.01.2024 р. Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05.03.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 27.03.2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову, справу розглядати без його участі. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, пояснили обставини, викладені в позові. Відповідач до суду не з`явився, проте належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, в заяві до суду просив справу розглядати без його участі. Суд, заслухавши позивача та її представника, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, дійшов до наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У абзаці 10 пункту 9рішення Конституційного Суду України від 30 січня2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Окрім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд можезахистити цивільнеправо абоінтерес іншимспособом,що встановленийдоговором абозаконом чисудом увизначених закономвипадках. Разом із цим, відповідно до ч 3. ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положеньчастин другої - п`ятої статті 13цього Кодексу. Так, відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23.02.2005 року між сторонами укладено шлюб, який розірвано рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16.05.2023 року у справі № 585/1307/23. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек повідомлення, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №327630242 від 31.03.2023 року, за [PERSON] : на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.2015 року, посвідченого Приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Кравченко A.B. за реєстровим №113, 25.11.2016 року за №12220771 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5924186100:04:004:0084, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.2015 року, посвідченого Приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Кравченко A.B. за реєстровим №112, 25.11.2016 року за №12220035 проведено державну реєстрацію права власності на домоволодіння загальною площею 78,5 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м., яке складається з житлового будинку, шлакоблочного, обкладеного цеглою (літера "А"); сараю (літера "Б"); сараю (літера "Е"); прибудови (літера "б"); гаражу (літера "В"); літньої кухні (літера "Г"); прибудови (літера "г"); погребу (літера "п/г" піл літерою Т"); вбиральні (літера "У"); огорожі (літери "№, №1"); колодязю (літера "к"), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно повідомлення ТСЦ МВС №5944 №М-2аз від 03.05.2023 року згідно даних ЄДР ТЗ за період з червня 2022 року і по 04.05.2023 року [PERSON] 22.06.2022 було зареєстровано на своє ім`я ТЗ VOLKSWAGEN PASSAT, сірого кольору, 2004 року. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України(. Згідно з ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім`ї. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (відповідно до ст. 328 ЦК України). Позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу. І тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя, як приклад застосування такого підходу є постанови Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі №199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі №757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі №595/324/17. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт першийстатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ст. 70 СК України). Як встановлено в судовому засіданні, придбано сторонами під час шлюбу домоволодіння та земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2004 року випуску, а також ноутбук вартістю 5000,00 грн., стільці 5 шт. вартістю 1000,00 грн., холодильник вартістю 4000,00 грн., сушку для овочів вартістю 600,00 грн., килим розміром 1,75x2,5м. вартістю 2000,00 грн., праску вартістю 2000,00 грн., стіл кухонний вартістю 1500,00 грн., телевізор вартістю 8000,00 грн., морозильну камеру вартістю 4500,00 грн. Відповідачем не подано суду доказів спростування придбаного майна подружжям. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просила, зокрема визнати за нею право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5924186100:04:004:0084, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею право приватної власності на 1/2 частину домоволодіння загальною площею 78,5 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м., яке складається з житлового будинку, шлакоблочного, обкладеного цеглою (літера "А"); сараю (літера "Б"); сараю (літера "Е"); прибудови (літера "б"); гаражу (літера "В"); літньої кухні (літера "Г"); прибудови (літера "г"); погребу (літера "п/г" піл літерою "Г"); вбиральні (літера "У"); огорожі (літери "№, №1"); колодязю (літера "к"), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; виділити їй в натурі: холодильник вартістю - 4000,00 грн.; сушку для овочів - 600,00 грн.; килим розміром 1,75x2,5м. - 2000,00 грн.; праску - 2000,00 гри.; морозильну камеру - 4500,00 грн., всього на 13100,00 грн. А також позивач просила стягнути з [PERSON] 123143 грн. 72 коп. грошової компенсації за частину автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2004 року випуску. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (абзаци перший частини другої статті 364 ЦК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Метою позивача є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є, зокрема, неподільні речі: автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2004 року випуску. Згідно висновку експерта № СЕ-19/119-24/643-АВ від 24.01.2024 р. ринкова вартість легкового автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, д.н.з. [NUMBER] , 2004 року випуску (модельний рік 2005), VIN № [NUMBER] , пробіг 287303 км, об`єм двигуна 1896 см3, вид палива D, станом на 21.06.2023, може складати 246287,44 грн. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації. Якщо за позовом одного із подружжя суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів. До близьких за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що спірне майно набуте подружжям у власність під час шлюбу. Згода сторін щодо долі цих неподільних речей відсутня. У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). При таких обставинах, за наявності у сторін спірного майна та за відсутності згоди подружжя щодо долі цих неподільних речей, суду з метою збалансування інтересів двох співвласників доцільно поділити таке майно в натурі, виділивши [PERSON] холодильник вартістю - 4000,00 грн.; сушку для овочів - 600,00 грн.; килим розміром 1,75x2,5м. - 2000,00 грн.; праску - 2000,00 гри.; морозильну камеру - 4500,00 грн., всього на 13100,00 грн.; визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 123143 грн. 72 коп. грошової компенсації за частину автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2004 року випуску. За таких обставин, позовні вимоги позивача слід задовольнити.

Outcome: approved