Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у вересні 2023 р. до суду надійшла вищезазначена позовна заява про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стабровською О.А. 24.04.2019, реєстровий №522 та скасування державної реєстрації права власності в Єдиному реєстрі речових прав, стягнення судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті дружини [PERSON] , позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] . Іншу частину квартири успадкував відповідач - син дружини від попереднього шлюбу. Після смерті [PERSON] , позивач важко переживав її втрату. Моральну підтримку йому надала донька відповідача - [PERSON] , яка часто приходила до позивача, казала, що буде його доглядати, надавати моральну та фінансову допомогу, а також запропонувала укласти заповіт чи спадковий договір на вищевказану частину нерухомого майна. 24.04.2019 позивач та [PERSON] поїхали до нотаріуса, де остання попросила підписати документ, зазначивши, що це спадковий договір та повідомила, що після його смерті частина квартири перейде до неї, однак зазначила, що це лише формальність. Нотаріус про сутність угоди, правові наслідки позивачу жодної інформації не надав. Позивач, який є людиною похилого віку, маючи наявні за життя хвороби, не в повній мірі розуміючи сутність відповідних угод, довіряючи онуці, не читаючи документ, підписав його. При цьому, примірник підписаного документу позивачу надано не було. Після спливу кількох місяців відношення [PERSON] до позивача погіршилось, остання перестала його провідувати, на дзвінки не відповідала, жодної фінансової, моральної підтримки не надавала. Згодом позивач дізнався, що онука поїхала на постійне місце проживання до Америки. У липні 2023 р. позивачу подзвонила невідома жінка, яка повідомила, що вона від його онуки і що позивачу необхідно звільнити квартиру, оскільки майно буде продаватись. Через кілька днів невідома жінка прийшла до нього додому, передала копію договору купівлі-продажу належної йому частини квартири від 24.04.2019, покупцем якої є [PERSON] . Позивач зазначає, що з відповідачем жодних перемовин щодо продажу частини квартири не було, грошових коштів від продажу житла він не отримував. З моменту укладення спірного договору від 24.04.2019, позивач безперешкодно користувався своєю частиною квартири, сплачував комунальні платежі. На думку позивача, відповідач та онука увійшли до нього в довіру, скориставшись юридичною необізнаністю, шляхом обману, шахрайським шляхом заволоділи його майном. 27.09.2023 третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стабровська О.А. подала пояснення, зазначила, що 16.04.2019 до неї звернувся [PERSON] для посвідчення довіреності про прийняття у власність (купити/продати) частину квартири та повідомив про намір придбати нерухоме майно. Після чого йому було надано перелік документів, необхідних для посвідчення договору купівлі-продажу. 24.04.2019 позивач та уповноважена особа відповідача за довіреністю - [PERSON] з`явились до офісу з оригіналами документів для вчинення нотаріальної дії - посвідчення договору купівлі-продажу частини квартири. Після отримання оригіналів документів, було проведено відповідні перевірки за Єдиними та Державними реєстрами України відповідно до вимог чинного законодавства. Впевневшись щодо дійсних намірів сторін, роз`яснивши правові наслідки правочину, переконавшись в дієздатності сторін, було надано проєкт договору для ознайомлення та внесення можливих правок. Після чого приватний нотаріус ще раз уточнила, чи розуміють сторони наслідки підписання договору, на що вони надали позитивну відповідь, поставили свої підписи у відповідній графі договору у двох примірниках, один з яких залишився у нотаріуса, інший - у покупця, а продавцю надано нотаріально завірена копія. Грошові кошти сплачені представником покупця та отримані продавцем до підписання даного договору у національній грошовій валюті. У договорі продавцем зазначено, що правочин не вчиняється під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. Позовні вимоги не відповідають дійсності, оспорювана угода проведена відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 76-77). 24.10.2023 представник відповідача подала відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Зазначає, що позивач, розуміючи значення своїх дій, виявив намір та бажання продати частину своєї картири. Зазначав, що планує переїхати проживати у власний дачний будинок, про що повідомив доньку відповідача - [PERSON] . Грошові кошти на придбання частини квартири, надала донька відповідача. Під час укладення спірного договору, від імені відповідача діяв [PERSON] на підставі довіреності, який передавав грошові кошти у нотаріуса в сумі 300 000,00 грн. до підписання договору. Перед посвідченням спірного договору, нотаріус здійснила усі необхідні дії, які свідчили про намір та бажання сторін укласти даний договір. Було підписано два примірники договору купівлі-продажу, один з яких залишився у нотаріуса, другий - у відповідача, позивач мав отримати належним чином завірену копію договору. Після укладення спірного правочину, позивач продовжував проживати у вказаній квартирі. Відповідач не вчиняв жодних дій щодо виселення позивача, не вимагав покинути помешкання квартири. Комунальні послуги частково сплачував відповідач (а.с. 91-94). ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2023 визначено головуючого суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 67). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.09.2023 задоволено заяву про забезпечення позову, накладено арешт на частину квартири [ADDRESS] , заборонено її відчужувати, заборонено знімати з реєстрації місця проживання [PERSON] (а.с. 68-70). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.04.2024 викликано для допиту в судове засідання свідка (а.с. 152-154). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.04.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] (а.с. 218-220). 25.04.2024 до протоколу судового засідання внесено зміни щодо прізвища третьої особи з [PERSON] , на [PERSON] (а.с. 214-216). Позивач, представник позивача у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, причин неявки суд не повідомили. Відповідач, представник відповідача у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином (а.с. 228), причин неявки суд не повідомили. Третя особа приватний нотаріус Стабровська О.А. у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, надіслала заяву про слухання справи без її участі (а.с. 231). Треті особи [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином (а.с. 229-230), причин неявки суд не повідомили. Враховуючи положення ч. 1 ст. 223 та ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами за відсутності учасників справи на підставі доказів, які наявні в матеріалах справи. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. ІІІ. Фактичні обставини справи cудом встановлено, що [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.10.2016, на праві власності належить частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 29,0 кв.м., житловою площею 13,0 кв.м. (а.с. 160). 24.04.2019 [PERSON] (Продавець) та [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності 16.04.2019 діє [PERSON] , уклали договір купівлі-продажу частини квартири, відповідно до п. 1 якого продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність частину квартири [ADDRESS] , і сплатив за нього певну грошову суму. Відповідно до п. 3 договору, за домовленістю сторін продаж зазначеної квартири здійснюється за 300000 грн. 00 коп. Зазначена ціна повністю відповідає волевиявленню учасників цього правочину, є остаточною, її зміна після укладення не допускається. Гроші в сумі 300000 грн. 00 коп. сплачені представником покупця та отримані продавцем до підписання цього договору у національній грошовій одиниці. На час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків. Продавець заявляє, що договір цей не вчиняється під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стабровською О.А., зареєстровано в реєстрі за №522 (а.с. 99-101). Відомості про право право власності за відповідачем на частку квартири [ADDRESS] внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 24.04.2019, номер запису про право власності: 31337256 (а.с. 102). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду за змістом ч. 1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення норм ст. 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Вказані висновки наведені в Постанові Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 643/9458/19. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 16.12.2021 у справі №910/15715/19 ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою аби правочин було вчинено. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач). Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, тоді вважається, що наявна помилка. Має бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між обманом та вчиненням правочину. Тільки той обман дозволяє оспорити правочин, який вплинув на рішення сторони вчинити цей правочин. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину відповідно до ст. 230 ЦК України. Кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію. При встановленні наявності обману суд має враховувати стандарт поведінки розумного учасника обороту, який наділений схожими характеристиками зі стороною, яку ввели в оману. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, дійшов висновку, що в порушення наведених положень, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності факту обману відповідачем, приватним нотаріусом під час укладення договору дарування, у той час як наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, тобто позивач, чого ним зроблено не було. З матеріалів справи вбачається, що позивач поставив свій підпис під текстом договору, при цьому, зі змісту правочину вбачається наявність інтересів сторін для його укладення, вільне, усвідомлене волевиявлення, яке також відповідає внутрішній волі, дійсним намірам позивача. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) та від 14 вересня 2023 року у справі № 465/4873/20 (провадження № 61-6627св23). Також під час розгляду справи позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, не довела належними і допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом обману, наявним умислом відповідача. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивачем не доведено підстав, передбачених ст. 230, ЦК України для визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. V. Розподіл судових витрат згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають і покладаються на них. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed