Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа Перша київська державна нотаріальна контора, про визнання договору довічного утримання недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, [INFO] помер [PERSON] , який залишив на випадок своєї смерті заповіт, посвідчений 13.08.2019 приватним нотаріусом КМНО Столярчук І.В., зареєстрований в реєстрі за № 221, згідно якого квартиру під номером [ADDRESS] [PERSON] заповів [PERSON] . Однак, укладанню вказаного заповіту передувало укладання 13.04.2006 між [PERSON] , [PERSON] (як відчужувачами), які були чоловіком та дружиною між собою, та громадянкою Російської Федерації - [PERSON] Договору довічного утримання, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикіною А.А., зареєстровано в реєстрі за № 9-1682. Відповідно до п. 1 Договору довічного утримання (догляду), [PERSON] та [PERSON] передають у власність відповідачу належну їм на праві приватної власності квартиру за [ADDRESS] (далі за текстом - квартира), взамін чого відповідач зобов`язується надавати відчужувачам довічне матеріальне забезпечення. В позові позивач посилається на те, що з моменту підписання договору він фактично не виконувався відповідачем. Відповідач, попри прямі взяті на себе обов`язки по договору, не забезпечувала відчужувачів ні харчуванням, ні одягом, не проводила лікування та догляду, не надавала необхідну допомогу, в тому числі і медичну, яку відчужувачі постійно потребували через свій похилий вік. Також з боку відповідача була відсутня будь-яка допомога в побутових питаннях та сплаті комунальних платежів. Більше того, після підписання договору відповідач, як громадянка іншої держави, через деякий час виїхала з території України та постійно знаходилася в Російській Федерації, а отже, фізично не могла належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання передбачені договором перед відчужувачами. Крім цього, при укладенні договору, відчужувачі сподівалися, що на старості років отримають належну допомогу та піклування, допомогу в лікуванні та придбанні медикаментів, а також фінансову підтримку в сплаті комунальних платежів. Але у зв`язку з виїздом відповідача за межі України, відчужувачі були позбавлені всієї необхідної допомоги, на яку вони розраховували, підписуючи договір, у зв`язку з тим, що вказаний договір був укладений останніми під впливом обману зі сторони відповідача. Протягом останніх років належне піклування та підтримку відчужувачам здійснювала [PERSON] . Саме позивачка постійно надавала відчужувачам необхідний догляд та здійснювала матеріальну підтримку. Відтак, [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання договору довічного утримання від 13 квітня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №9-1683, 9-1684 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикіною А.А., укладений між [PERSON] , [PERSON] , які були чоловіком та дружиною між собою та [PERSON] , недійсним. 08.12.2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Рибака М.А. 20 січня 2022 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Рибака М.А. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. На підставі розпорядження № 01-08-655 від 27.06.2023 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 761/43813/21, протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2023 року матеріали позову передані на розгляд судді Аббасовій Н.В. Ухвалою суду від 28.06.2023 року прийнято цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Перша київська державна нотаріальна контора, про визнання договору довічного утримання недійсним до провадження, вирішено розглядати справу за правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 30.11.2023 прийнято до розгляду заяву позивачки [PERSON] про зміну предмета позову від 19.08.2022, якою було змінено вимоги позову на наступні: розірвати договір довічного утримання від 13 квітня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №9-1683, 9-1684 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикіною А.А., укладений між [PERSON] , [PERSON] , які були чоловіком та дружиною між собою та [PERSON] . Визнати за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) право власності на квартиру за [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою від 19.01.2024 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Так, слід зазначити, що відповідач є громадянкою Російської Федерації. У свою чергу, враховуючи розірвання дипломатичних відносин України з РФ, що унеможливлює надсилання судових повісток на адресу відповідача, повідомлення останньої про дату, час і місце судового розгляду здійснювалось через оголошення на офіційному веб-сайті суду. Третя особа у судове засідання не з`явилась, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи із ухваленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 13 квітня 2006 року між [PERSON] , [PERSON] , які були чоловіком та дружиною між собою, та громадянкою Російської Федерації - [PERSON] (відповідачка) був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикіною А.А., зареєстрований в реєстрі за № 9-1682. Відповідно до п. 1 Договору, [PERSON] та [PERSON] передають у власність Відповідачу належну їм на праві приватної власності квартиру за [ADDRESS] (далі за текстом - квартира), взамін чого відповідач зобов`язується надавати відчужувачам довічне матеріальне забезпечення. Згідно з п. 7 Договору, відповідач зобов`язується довічно утримувати відчужувачів, що визначається у вигляді: - забезпечення їх харчуванням, одягом, лікуванням, доглядом, необхідною допомогою, в тому числі медичною, надання побутових послуг, грошова оцінка такого матеріального забезпечення складає 100 (сто) гривень готівкою щомісяця. У випадку інфляції така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом; - забезпечення відчужувачів безоплатним довічним проживанням у квартирі [ADDRESS] ; - щомісячної сплати квартирної плати за відчужувану квартиру, абонентської плати за телефон; - в разі смерті відчужувачів, забезпечити організації похорон та ритуальних послуг. Разом із посвідченням договору довічного утримання державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикіною А.А. 13 квітня 2006 року було накладено заборону на відчуження квартири за [ADDRESS] . Так, зазначена квартира, згідно договору довічного утримання, належить [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Радянською районною державною адміністрацією м. Києва 11 лютого 1999 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 11 лютого 1999 року № 20663, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 18 лютого 1999 року і записано в реєстрову книгу за № 106. Вказана квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею 44,80 кв.м., у тому числі житловою 29,30 кв.м. Однак, з моменту підписання договору він не виконувався відповідачем. Відповідач, попри прямі взяті на себе обов`язки по договору, не забезпечувала відчужувачів ні харчуванням, ні одягом, не проводила лікування та догляду, не надавала необхідну допомогу, в тому числі і медичну, яку відчужувачі постійно потребували через свій похилий вік. Також з боку відповідача була відсутня будь-яка допомога в побутових питаннях та сплати комунальних платежів. Більше того, після підписання договору відповідач, як громадянка іншої держави, через деякий час виїхала з території України та постійно знаходилася в Російській Федерації, а отже, фізично не могла належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання передбачені договором перед відчужувачами, що підтверджується показаннями свідків, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були допитані як свідки в судовому засіданні. Протягом останніх років належне піклування та підтримку відчужувачам надавала [PERSON] . Саме позивачка постійно надавала відчужувачам необхідний догляд та здійснювала матеріальну підтримку. Також позивач взяла на себе обов`язок по сплаті всіх комунальних платежів, що підтверджується копіями рахунків на оплату електроенергії, централізованого опалення, квитанціями про сплату, які містяться в матеріалах справи. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 30.07.2019, актовий запис № 12877, виданий Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Після смерті дружини, 13.08.2019 [PERSON] було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Столярчук І.В., зареєстровано в реєстрі за № 221, згідно якого квартиру під номером [ADDRESS] [PERSON] заповів [PERSON] . У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом про розірвання договору довічного утримання, який обґрунтував тим, що після укладеного договору, відповідач жодного разу не з`являлась, будь-яких зобов`язань по договору не виконувала. Після укладення договору [PERSON] відповідачку жодного разу не бачив. Крім цього, відповідач не була присутня на похоронах дружини [PERSON] - [PERSON] , що померла [INFO] , та в організації похорон жодним чином участі не приймала (справі № 761/38323/19). [PERSON] просив суд розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений між [PERSON] , [PERSON] з громадянкою Російської Федерації [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикіною А.А., 13.04.2006, за реєстровим номером 9-1682; зобов`язати Першу київську державну нотаріальну контору зняти арешт з квартири [ADDRESS] . Ухвалою 04 жовтня 2019 року у справі № 761/38323/19 було надано строк [PERSON] для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання копії ухвали суду. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 03 жовтня 2019 року, серія [NUMBER] . У подальшому, ухвалою суду від 13.11.2019 позов було повернуто позивачу у зв`язку із тим, що позивачем не було усунено недоліки позову. Таким чином, позивачка є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] . Так, слід зазначити, що ухвалою суду від 25.07.2023 було витребувано, зокрема, у Першої київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] , які надійшли на адресу суду 20.10.2023. З матеріалів спадкової справи №1318/2019 до майна померлого [PERSON] вбачається, що 01.11.2019 [PERSON] подала до Першої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом (т.1 арк.116). Як вбачається із заповіту, складеного 13.08.2019 [PERSON] , останній на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження - належну йому на праві власності квартиру під номером [ADDRESS] заповів [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що квартира номером [ADDRESS] належала померлому [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Радянською районною державною адміністрацією м. Києва 11 лютого 1999 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 11 лютого 1999 року № 20663, зареєстрованого в Київському міському бюро технічного інвентаризації 18 лютого 1999 року і записаного у реєстрову книгу за № 106. При цьому, як вбачається з матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , відповідно з Реєстру територіальної громади м. Києва, за адресою [ADDRESS] , станом на день смерті [PERSON] , в зазначеній квартирі були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] , відповідачка - [PERSON] , звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори для отримання дублікату Договору довічного утримання (догляду) від 13.04.2006 та 19.12.2019 на підставі вказаного дублікату договору довічного утримання приватний нотаріус КМНО Рябикіна Алла Анатоліївна зареєструвала право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Судом встановлено, що ще при житті відчужувачі намагались розірвати договір довічного утримання через його невиконання зі сторони відповідача. Так, 17 квітня 2019 року [PERSON] , через поганий стан здоров`я видала довіреність на ім`я [PERSON] , за якою уповноважила останнього бути її представником з питань розірвання договору якою уповноважила останнього бути її представником з питань розірвання договору довічного утримання, укладеного 13 квітня 2006 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за номером 9-1682. Крім цього, сама відповідач розуміючи, що договір довічного утримання не виконується, теж не заперечував проти його розірвання. Водночас через те, що вона проживала в іншій державі, існували об`єктивні перешкоди для юридичного оформлення розірвання договору. З цією метою відповідач 01 квітня 2019 року склала довіреність, посвідчену [PERSON] , нотаріусом нотаріального округу міського округу міста Воронеж Воронезької області в Російській Федерації. Відповідно до змісту цієї довіреності відповідач уповноважив громадянина України [PERSON] представляти її інтереси з питань розірвання договору довічного утримання, який був підписаний 13 квітня 2006 року. Вищевикладене в тому числі було підтверджено показаннями свідка, а саме [PERSON] допитаним у судовому засіданні. Так, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , підтвердив, що був знайомий з [PERSON] Утриманням та доглядом [PERSON] та його дружини [PERSON] займалась виключно позивачка. Повне забезпечення [PERSON] здійснювалось саме [PERSON] , що полягало у забезпеченні продуктами харчування, медичними препаратами, сплаті житлово-комунальних послуг, прибиранням квартири. При цьому, жодного разу відповідачка не приїжджала до [PERSON] та його дружини [PERSON] та не допомагала останнім. Допитий в судовому засіданні [PERSON] , підтвердив, що тривалий час був сусідом [PERSON] та його дружини [PERSON] . Жодного разу [PERSON] не бачив. Єдиною особою, яка здійснювала догляд за [PERSON] та [PERSON] була позивача [PERSON] . Допитана в судовому засіданні позивачка [PERSON] , повідомила, що виключно вона займалась доглядом за [PERSON] та його дружини [PERSON] . Відповідачка [PERSON] договір довічного утримання не виконувала, через це [PERSON] намагався його розірвати, та склав заповіт на користь [PERSON] , оскільки саме вона здійснювала догляд та всім забезпечувала. Крім цього, [PERSON] займалась похованням [PERSON] та [PERSON] . Вислухавши сторони, свідків, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно ч. 1, 2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на роз суд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами ( ст. 626 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду навимогу однієї із сторіну разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України). У договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (ч.1 ст.749 ЦК України). У відповідності до статті 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Частина 1 статті 755 ЦК України визначає, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі. Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 645/3284/19. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності (ч. 2 ст. 749 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 753/10508/18 (провадження № 61-16804св21) вказано, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19 (провадження № 61-5955св21) зазначено, що «відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач». Судом установлено, що відповідачка взяті на себе за договором зобов`язання не виконувала, зокрема матеріально не забезпечувала та не здійснювала догляд за [PERSON] та [PERSON] , будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, а тому суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про розірвання договору є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача (частина 2 статті 755 ЦК України). Проте, суд вважає за необхідне зазначити, що так як позов про розірвання договору довічного утримання було пред`явлено за життя відчужувача, оскільки допускається правонаступництво у даних правовідносинах, до [PERSON] згідно зі статтею 1218 ЦК України перейшли всі права та обов`язки [PERSON] , тому оспорюваний договір довічного утримання може бути розірвано. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-142цс13, а також Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 759/14846/15-ц, у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 306/2548/14-ц. У відповідності до ч.1 статті 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. За змістом положень статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. Відповідно до частини другої статті 1220 Цивільного кодексу України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 Цивільного кодексу України). Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень, спрямованих на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Оскільки підставою для реєстрації права власності відповідача на квартиру у даній справі був укладений договір, а підставою припинення права власності відповідача може бути рішення суду про розірвання цього договору і вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності є похідними, припинення права власності відповідача та визнання права власності на нерухоме майно за позивачем проводиться шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, у зв`язку з тим, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] за заповітом, є підстави для визнання за нею права власності на квартиру за [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved