Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Деснянського районного суду м. Києва суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є споживачем банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», зокрема, є власником карткового рахунку № [NUMBER] . Під час воєнної агресії у 2014 році він вивіз свою родину до Польщі, де відкрив банківський рахунок у ING Bank Slaski. Інший рахунок він відкрив у компанії OANDA (Великобританія), що була заснована у 1996 році та має офіси в багатьох країнах світу. 31 травня 2022 року він ініціював повернення коштів на свій картковий рахунок у відповідача, за результатами чого на його ім`я надійшов переказ 800,00 дол. США. Однак, вказані кошти не були зараховані на його (позивача) рахунок, оскільки заблоковані АТ КБ «ПриватБанк». Із червня 2022 року він неодноразово звертався до відповідача з проханням пояснити підставу блокування коштів та завершити процедуру їх переказу, на що отримав відповідь, що вказана операція визнана сумнівною. Також банк відмовився повернути ці кошти відправнику. Зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» протягом року не повідомляє ні причини відмови у зарахуванні коштів, ні норми законодавства, які це дозволяють, що, у свою чергу, свідчить про протиправність його дій. Наслідком таких дій банківської установи є настання відповідальності, передбаченої законодавством у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня їх фактичної видачі, а тому вважає, що на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з відповідача на його користь повинна бути стягнута пеня за період з 31.05.2022 року по 29.03.2023 року, тобто за 303 дні, у розмірі 7 272 дол. США (800 дол. США х 3 % х 303 дні), що еквівалентно 265 926,86 грн. З огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, він також має право вимагати стягнення з відповідача 3 % річних за цей період, розмір яких становить 19,92 дол. США (800 доларів США х 3 % / 365 днів х 303 дні) Неправомірні дії банку також негативно вплинули на його психологічний стан, оскільки тривалий час він змушений звертатися до АТ «КБ «ПриватБанк» з приводу повернення належних йому коштів, чим останні завдали йому душевних страждань, що полягають у розумінні своєї безпорадності перед могутньою фінансовою установою, яка в будь-який момент може без пояснення причин привласнити його майно. Зазначене є підставою для стягнення з відповідача компенсації завданої йому моральної шкоди, розмір якої оцінює у 6 700,00 грн. Враховуючи вищевикладене, просить суд: - стягнути з AT КБ «Приватбанк» на свою користь основний борг у розмірі 800,00 доларів США, 3 % річних у розмірі 19,07 доларів США, пеню за порушення прав споживача у розмірі 265 926,86 грн, компенсацію моральної шкоди в розмірі 6 700,00 грн; - стягнути з AT КБ «ПриватБанк» на свою користь пеню за порушення прав споживача у розмірі 3 % ($800*3%*36,5686) = 877,65 грн за кожен день, починаючи з 30.03.2023 року до моменту сплати АТ КБ «ПриватБанк» основного боргу у розмірі 800,00 дол. США; - стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» витрати на професійну правову допомогу в розмірі 30 900,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про стягнення боргу, пов`язаного з захистом прав споживача. Зазначено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. 21 квітня 2023 року до суду надійшов відзив АТ КБ «ПриватБанк» на позовну заяву. Відповідач заперечує проти заявленого позову в повному обсязі, вважає його необґрунтованим та просить відмовити у його задоволенні. Відзив обґрунтований тим, що за результатами проведеної перевірки уповноваженими працівниками банку було встановлено, що підставою відмови у зарахуванні свіфт-переказу є те, що платіж належить до арбітражної операції Forex. Постановою Нацбанку № 327 регламентується проведення арбітражних операцій на умовах маржинальної торгівлі - купівля безготівкової іноземної валюти за іншу інвалюту без реального постачання на міжнародному ринку з метою отримання прибутку від зміни курсу. Компанії, що працюють на ринку Forex, згідно з постановою НБУ, не мають права проводити зазначені операції. Під час аналізу наданих позивачем документів (інформації), пов`язаних зі свіфт- переказом у сумі 800,00 доларів США, було встановлено, що валютна операція має ознаки сумнівної. У зв`язку з цим, правові підстави для зарахування переказу були відсутні. Банк не здійснює проведення арбітражних операцій на умовах маржинальної торгівлі від імені та за дорученням клієнтів. Позивачу було запропоновано надати додаткові докази. Тобто йому було відомо про те, що для можливості проведення вищевказаної операції, він повинен надати відповідні документи на підтвердження джерела походження коштів, які надійшли на транзитний рахунок. Банк повідомив, що у разі ненадання таких документів буде відмовлено позивачу у здійснені операції з перерахування коштів. На підтвердження джерела походження коштів позивач документів не надав, тому банківська установа правомірно не зарахувала ці кошти на його рахунок. Також позивач не надав достовірних відомостей про перерахування 800,00 дол. США та зарахування їх відповідачем на його рахунок. Винні дії відповідача у не зарахуванні вказаних позивачем сум на його рахунок не зазначено, а відтак на АТ КБ «ПриватБанк» не може бути покладено відповідальність щодо відшкодування вказаних коштів, 3 % річних, пені та моральної шкоди, а також пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Не довів позивач і факт заподіяння йому моральної шкоди в результаті неправомірної бездіяльності відповідача, тому підстави для задоволення його позовних вимог відсутні. 26 квітня 2023 року представник [PERSON] - [PERSON] подав клопотання про повернення відповідачу відзиву з огляду на те, що документ не скріплений електронним підписом заявника. 27 квітня 2023 року представник [PERSON] - [PERSON] подав додаткові пояснення, в яких зазначає, що переказ із власних рахунків в іноземних кампаніях на власні рахунки в Україні не заборонений, тому відповідач протиправно заволодів коштами позивача, що є підставою для задоволення його позову. Також, 27 квітня 2023 року представник [PERSON] - [PERSON] подав клопотання про долучення доказів. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року цивільну справу за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення боргу, пов`язаного з захистом прав споживача, передано за підсудністю для розгляду до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року прийнято до провадження та відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін провадження у вищевказаній справі та призначено справу для розгляду по суті на 05 жовтня 2023 року. 30 серпня та 05 вересня 2023 року представник [PERSON] - [PERSON] подав клопотання про прискорення розгляду справи. У зв`язку з розглядом термінових клопотань органів досудового розслідування як слідчим суддею, справу № 754/4265/23-ц, призначену на 05.10.2023 року, знято з розгляду та призначено на 11.12.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року розгляд справи відкладено на 12 березня 2024 року. 06 березня 2023 року представник [PERSON] - [PERSON] подав додаткові пояснення у справі. Зазначає, що 27 лютого 2024 року банк добровільно сплатив позивачу 800,00 дол. США. Проте, оскільки окрім тіла боргу предметом спору є стягнення неустойки згідно ч. 5 с. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка відповідачем не сплачена, просив позов задовольнити у повному обсязі. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року задоволено клопотання представника АТ КБ «ПриватБанк» про відкладення розгляду справи та призначено до розгляду на 15.05.2024 року. Позивач та його представник в судове засідання 14.05.2024 року не з`явились; про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином; представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав позов в повному обсязі, просив задовольнити. Представник АТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з`явився; про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Суд установив, що [PERSON] є споживачем банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», зокрема, є власником карткового рахунку № [NUMBER] . 31 травня 2022 року на рахунок [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» було здійснено свіфт-переказ на суму 800,00 дол. США. Вказаний переказ коштів був заблокований АТ КБ «ПриватБанк» і не зарахований на рахунок клієнта. На звернення [PERSON] від 08 червня 2022 року № 15670070072 щодо зарахування SWIFT-переказу від 31.05.2022 року в сумі 800,00 дол. США листом від 08 червня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» вказало, що під час додаткового аналізу банк надіслав запит на отримання додаткових документів. У зв`язку з тим, що ним ( [PERSON] ) на запит банку не надано документи (інформація) на підтвердження, що роботодавець має поточне місце проживання і роботи на підконтрольній частині України, правові підстави для зарахування переказу відсутні. Іншим листом від 09 червня 2022 року № 20.1.0.0.0/7-220608/3744 АТ КБ «ПриватБанк», на звернення [PERSON] від 08 червня 2022 року, із посиланням на п. 16 Положення про порядок здійснення уповноваженими установами аналізу та перевірки документів (інформації) про валютні операції № 8, повідомило, що під час аналізу наданих ним документів (інформації), пов`язаної зі свіфт-переказом від 31 травня 2022 у сумі 800,00 дол. США, встановлено, що валютна операція має ознаки сумнівної. У зв`язку з цим, правові підстави для зарахування переказу відсутні. Додатково повідомлено, що банк не здійснює проведення арбітражних операцій на умовах маржинальної торгівлі від імені та за дорученням клієнтів. На звернення представника [PERSON] - [PERSON] від 23 лютого 2023 року № 206/1 АТ КБ «ПриватБанк» у листі від 01 березня 2023 року № 20.1.0.0.0/7-20223/38962 повідомив, що перелік виключень не дає дозволу на проведення повернення валютної операції, яка має ознаки сумнівної й для повернення коштів за SWIFT-платіж від 31.05.2022 року відправнику переказу необхідно звернутись до банку-кореспондента, який, у свою чергу, повинен надіслати до банку запит на повернення. Звернуто також увагу на те, що клієнт був проінформований про порядок повернення переказу. Згідно з наданими суду АТ КБ «ПриватБанк» копіями виписок по рахунку позивача № [NUMBER] за період із 01.05.2022 року до 31.10.2022 року кошти не були зараховані. Також під час розгляду справи встановлено, що SWIFT-переказ у розмірі 800,00 дол. США був зарахований на рахунок позивача 27.02.2024 року. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Щодо наявності правових підстав для стягнення 800,00 доларів США Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України). Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Звергаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з AT КБ «Приватбанк» на свою користь основний борг у розмірі 800,00 доларів США. З матеріалів справи вбачається, що 27.02.2024 року на рахунок позивача був зарахований SWIFT-переказ у розмірі 800,00 дол. У додаткових поясненнях представник [PERSON] - [PERSON] не заперечує, що основний борг у розмірі 800,00 дол. позивачу повернутий, проте наполягає на задоволенні у повному обсязі з огляду на те, що предметом позову, окрім цих коштів, є також стягнення неустойки на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, вважає, що сплачена відповідачем сума боргу повинна бути відрахована на стадії виконання судового рішення. Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» у добровільному порядку повернуло позивачу заявлені у позові кошти у розмірі 800,00 дол., підстави для повторного стягнення у судовому порядку цих коштів відсутні. Щодо стягнення з банку 3 % річних Згідно з пунктом 1.1.1.76. Умов та правил платіжна картка (картка) - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої у встановленому законодавством порядку пластикової або іншого виду картки, що використовується для ініціалізації переказу коштів з рахунка платника або відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів готівкою у касах банку або через банківський автомат, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Залежно від умов, за якими відбуваються розрахунки з використанням платіжної картки, можуть використовуватися дебетова, кредитна схеми обслуговування карток. Платіжна картка є ідентифікаційним засобом та інструментом для здійснення операцій, визначених чинним законодавством та договором між банком і клієнтом. Статтею 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Згідно зі статтею 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Спеціальним законом, який визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів та встановлює відповідальність суб`єктів переказу, є Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», що вказано у його преамбулі. Переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою (пункт 1.24 частини першої статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»). Відповідно до пункту 5 частини першої статі 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Споживач фінансових послуг - це фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Згідно зі статтею 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15 (провадження № 14-591цс18), від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постановах Верховного Суд 07 квітня 2021 року у справа № 569/8539/17, від 27 квітня 2022 року у справі № 569/11463/15-ц зазначено, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондується обов`язок боржника з такої сплати. Зобов`язання із перерахування грошових коштів не може вважатись грошовим, адже воно полягає не в сплаті грошових коштів, а в наданні банком послуг щодо їх переказу, що врегульовано Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Разом із тим не є грошовими зобов`язання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобов`язання передачі грошей, що випливають з угод обміну валюти, опціону, купівлі-продажу монет і банкнот, зобов`язання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні, передати перевізником банкноти за договором перевезення та ін. З огляду на це положення статті 625 ЦК України не застосовуються до зазначених відносин. Отже, зобов`язання із перерахування грошових коштів не може вважатися грошовим, адже воно полягає не в сплаті грошових коштів, а в наданні Банком послуг щодо їх переказу, що врегульовано Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»». З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення 3 % річних. Стосовно вимог стягнення пені Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Отже, положення пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між учасником ринку фінансових послуг (надавачем фінансових послуг) та споживачем фінансових послуг (споживачем) за договором про надання фінансових послуг. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» пеню у розмірі три відсотки за кожен день прострочення та пеню за порушення прав споживачів на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає застосуванню за умови, якщо інше не передбачено законодавством. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 травня 2021 року у справі № 757/1587/21, від 23 березня 2023 року у справі № 757/9599/20-ц. Відповідно до пункту 32.1 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що банк, що обслуговує платника (отримувача), несе перед ним відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. У разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними (абзац перший пункту 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»). Відповідно до пункту 1.1.5.22. Умов та правил у разі порушення банком встановлених термінів виконання доручення клієнта на перерахування або у разі порушення термінів завершення перерахування банк платить клієнту пеню у розмірі 0,01 відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 0,1 відсотка від суми перерахування. Оскільки питання відповідальності банку за невиконання розпорядження клієнта про переказ коштів у правовідносинах за договором банківського рахунку врегульовано Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який є спеціальним у таких правовідносинах, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 23 березня 2023 року у справі № 757/9599/20-ц. Щодо відшкодування моральної шкоди Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] на обґрунтування своїх вимог посилався на положення статті 23, 1167 ЦК України, вказуючи на заподіяння йому моральної шкоди у зв`язку з неправомірними діями банку. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, яка вимагає її відшкодування, що відповідає змісту частини третьої статті 12 та статті 81 ЦПК України. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Згідно із пунктами 2, 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: належну якість продукції та обслуговування; відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. У контексті цієї справи, з урахуванням її фактичних обставин, позивач не довів завдання йому моральної шкоди відповідачем у силу вимог вказаного закону. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 09 січня 2023 року в справі № 520/15186/19, від 18 вересня 2023 року у справі № 947/7538/22. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed