Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

У квітні 2024 року позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача, в якому просила змінити розмір аліментів, присуджених за рішенням суду, та стягувати з нього на її користь аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON] , 2009 року народження, в розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку щомісячно до його повноліття. В обґрунтування позову зазначила, що визначений судовим рішенням у 2019 році розмір аліментів не дозволяє забезпечити матеріально дитину усім необхідним, оскільки змінився її сімейний стан (вийшла заміж у 2022 році) і матеріальний стан в сторону погіршення, так як спільна з відповідачем дитина стала старша та потребує більшого розміру утримання. Окрім того, у сина погіршився стан здоров`я та в нього були виявлені хронічні хвороби, які потребують необхідного діагностування та дослідження в медичних закладах, проходження призначеного лікування та оздоровлення. Сума стягуваних аліментів є недостатньою при тому, що з часу ухвалення судом рішення матеріальний стан відповідача покращився, він офіційно працевлаштувався, є військовослужбовцем. Ухвалою від 15.04.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення сторін, заперечення проти чого надійшло від відповідача 29.04.2024 та ухвалою суду від 30.04.2024 було відмовлено в його задоволенні. У поданому 03.05.2024 відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, мотивуючи тим, що реєстрація позивачем чергового шлюбу не є погіршенням її матеріального стану; наявність в неї іншої дитини вже було врахованого судом під час ухвалення рішення суду про збільшення розміру аліментів у 2019 році; витрати на лікування спільного сина відносяться до додаткових витрат, які він не заперечує нести в позасудовому порядку. Також позивач є приватним підприємцем та її доходи підвищились. Натомість його майновий стан погіршився, у зв`язку з військовою службою він несе витрати на придбання амуніції для проходження служби в лавах ЗСУ, має проблеми зі здоров`ям та добровільно перераховує кошти на утримання сина поза межами виконавчого провадження. Просив стягнути з позивача понесені ним судові витрати. Відповіді від позивача на відзив не надходило. Дослідивши надані докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України). Відповідно до ст.180 СК України, ст.51 Конституції України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.\~Способи виконання батьками вказаного обов`язку визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Положеннями СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (ст.ст.180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (ст.185); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (ст.198).\~ Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від неї, та захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для життєдіяльності. За своєю суттю аліменти це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. З матеріалів справи слідує, що з 01.11.2008 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 20.01.2011 рішенням суду був розірваний. За час шлюбу у позивача та відповідача народився син [PERSON] , [INFO] , якого судом залишено на виховання із матір`ю і на утримання якого відповідач сплачує на користь позивача аліменти. Так, відповідно до рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду №285/380/19 від 18.03.2019 розмір присуджених судовим рішенням від 19.01.2011 аліментів був збільшений та з відповідача стягуються аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі у розмірі 1200 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Відповідач проживає окремо від своєї дитини. Місце реєстрації та проживання [PERSON] разом із матір`ю, позивачем в даній справі. Частиною 1 ст.192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. З огляну на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у певній грошовій сумі, на розмір аліментів у частці від заробітку батька (матері) та навпаки). Так, зміна сімейного стану позивача, а саме укладення шлюбу, на яку вона посилалась як на одну з підстав збільшення розміру аліментів, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Хвороба дитини та пов`язані у зв`язку з цим витрати на неї згідно ст.185 СК України можуть бути додатковими витратами і надає позивачу право окремо звернутись до суду з відповідним позовом, що також не є підставою для зміни вже стягуваних аліментів. Щодо зміни матеріального стану сторін, то суд вважає слушними такі доводи позивача, позаяк незважаючи на юридично закріплений принцип гендерної рівності (ч.6 ст.7 СК України), у переважній більшості випадків догляд за дитиною здійснює той з батьків, з ким вона проживає. Однак, суд наголошує, що обов`язок по утриманню дитини, піклування про її фізичний і духовний розвиток, створення умов для отримання належної освіти, не може бути покладений виключно на одного з батьків. Визначений судом в 2019 році розмір аліментів з урахуванням зростання споживчих товарів і послуг, інфляції тощо, не є достатнім розміром для задоволення розумних потреб п`ятнадцятирічного підлітка. В той час, як слідує з долучених до відзиву додатків (зокрема, направлення від 28.03.2024) відповідач служить в ЗСУ, відповідно його матеріальний стан змінився в сторону покращення. Доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було. Зазначена обставина є підставою для зміни розміру та способу аліментів. СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини (ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися\~з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності до\~ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має\~право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На думку суду, позовні вимоги дещо завищені. Так, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони і знівельовує можливість суду втручатися у їх взаємовідносини. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Посилання на факти, без їх доведення належними та допустимими доказами, не може бути підставою для задоволення заяви. Відповідач є відносно молодою здоровою особою 38 років. Доказів наявності в нього на утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків або будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання більшої матеріальної допомоги позивачу, ніж визначеної судовим рішенням 2019 року, суду надано не було. Так, надані ним медичні документи про захворювання хребта, суглобів, ураження периферичних нервів (артрозо-артрит колінних суглобів, остеохондроз, протрузії, невралгія), довідки з пенсійного та соціального органів про неотримання ним державних допомог, виплат, пройдені обстеження не є такими доказами в розумінні ч.1 ст.81 ЦПК. Звернення матері до суду з даним позовом свідчить про те, що батько не достатньо приймає участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, не створює всі необхідні умови для її розвитку і життя. В той же час, позивачем не було надано будь-якого доказу на підтвердження її непрацездатності або рівня свого матеріального забезпечення нижчого від прожиткового мінімуму. Також не була доведена можливість сплати відповідачем аліментів у визначеному нею розмірі. Виходячи з позиції якнайкращого забезпечення інтересів спільної дитини сторін, враховуючи визначений розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку; працевлаштування обох батьків (підприємницька діяльність у сфері косметології матері та проходження військової служби батьком); потребу позивача у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку та зобов`язаний брати участь у забезпеченні благополуччя свого сина, а також ту обставину, що відповідач додатково добровільно перераховує сину грошові кошти (надані ним платіжні інструкції), суд приходить до висновку, що він в змозі сплачувати аліменти в розмірі 1/5 частини від усіх видів його доходу. Такий розмір буде реальним, не поставить відповідача у матеріальне становище значно гірше від положення дитини і позивача, відповідатиме, як інтересам спільного сина сторін, так і матеріальному становищу та стану здоров`я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Суд зауважує, що метою стягнення аліментів не може бути безпідставне збагачення іншого з батьків за рахунок аліментних виплат. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Змінений розмір аліментів слід стягувати з дня набрання рішенням законної сили. Рішення в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України він стягується з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial