Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим у подальшому, до [PERSON] , посилаючись на те, що він перебував з [PERSON] у шлюбі, зареєстрованому 16 листопада 1991 року Сербівською сільською радою Кодимського району Одеської області, актовий запис №23. В період шлюбу вони разом з [PERSON] придбали на підставі договору купівлі-продажу №447/99 від 26 травня 1999 року, укладеного на Одеській Новій біржі та зареєстрованого в Журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості, реєстраційний номер №447/99 від 26 травня 1999 року 1/5 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який складається з однієї кам`яної житлової будівлі під літ. «А», житловою площею 38,9 кв.м. і однієї цегляної житлової будівлі під літ. «Ж», житловою площею 119,1 кв.м., з надвірними господарськими спорудами: літ. «З»- навіс, літ. «И» - літня кухня, літ. «К» - вбиральня, літ. «Л» - навіс, літ. «М» - вбиральня, №1-4 - огорожа, І-ІІ-мощіння, які розташовані на земельній ділянці, площею 737 кв.м., за заявою власника відчужується житловий будинок під літ. «А», житловою площею 38,9 кв.м., навіс під літ. «Л», вбиральня під літ. «К». Зазначив, що сторони договору купівлі-продажу нерухомого майна №447/99\~від 26\~травня 1999\~року виконали всі умови вказаного договору, а саме: колишня власниця квартира отримала грошові кошти, а вони з дружиною документи та ключи від квартири. 22\~червня 1999\~року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє право власності на 1/5 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] в КП «БТІ» ОМР за реєстровим номером 24205 у реєстровій книзі 236 на сторінці 132. Вказував, що при укладенні вказаного договору нормі статті Цивільного кодексу України щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не діяли, тому договір купівлі-продажу нерухомого майна №447/99 від 26 травня 1999 року, не був нотаріально посвідчений. [INFO] [PERSON] , померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є він, [PERSON] , чоловік померлої, який прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав разом з дружиною за адресою: [ADDRESS] . Вказаний факт можуть підтвердити їх сусіди. Крім того, на спадщину після смерті [PERSON] , також може мати право рідна сестра померлої [PERSON] . Зазначив, що листом державного нотаріусаПриморської державної нотаріальної контори у м. Одеса від 22 січня 2024 року, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що він пропустив строк на прийняття спадщини та рекомендовано звернутися до суду. Посилаючись на\~порушення своїх\~прав,\~позивач просив\~суд встановити\~факт його\~спільного проживання\~з [PERSON] \~на момент\~відкриття спадщини,\~ [INFO] ,\~та визнати\~за ним\~право власності\~на спадкове\~майно за\~адресою:\~ [ADDRESS] , яканалежала померлій на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №447/99 від 26 травня 1999 року. Ухвалою суду від 15 лютого 2024 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання, витребувано спадкову справу ( а.с. 15). Ухвалою суду від 11 квітня 2024 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 78). Позивач та його представник, діючий на підставі ордеру від 12 березня 2024 року в судовому засіданні підтримали уточненні позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 26, 27). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася судом відповідно до ст. 128 ЦПК України, надала заяву про визнання позовних вимог та просила суд розглянути справу за її відсутності (а.с. 71, 73, 80). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 16 листопада 1991 року Сербівською сільською радою Кодимського району Одеської області, актовий запис №23, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 9). Спільних дітей від шлюбу не було. Встановлено, що в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали на підставі договору купівлі-продажу №447/99 від 26 травня 1999 року, укладеного на Одеській Новій біржі та зареєстрованого в Журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості, реєстраційний номер №447/99 від 26 травня 1999 року 1/5 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який складається з однієї кам`яної житлової будівлі під літ. «А», житловою площею 38,9 кв.м. і однієї цегляної житлової будівлі під літ. «Ж», житловою площею 119,1 кв.м., з надвірними господарськими спорудами: літ. «З»- навіс, літ. «И» - літня кухня, літ. «К» - вбиральня, літ. «Л» - навіс, літ. «М» - вбиральня, №1-4 - огорожа, І-ІІ-мощіння, які розташовані на земельній ділянці, площею 737 кв.м., за заявою власника відчужується житловий будинок під літ. «А», житловою площею 38,9 кв.м., навіс під літ. «Л», вбиральня під літ. «К» (а.с. 53-55). Сторони договору купівлі-продажу нерухомого майна №447/99\~від 26\~травня 1999\~року виконали всі умови вказаного договору, а саме: колишня власниця квартири отримала грошові кошти, а [PERSON] з [PERSON] отримали документи та ключи від квартири. 22\~червня 1999\~року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє право власності на 1/5 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] в КП «БТІ» ОМР за реєстровим номером 24205 у реєстровій книзі 236 на сторінці 132, що підтверджується листом КП «БТІ» ОМР від 23 лютого 2024 року №34151/04-04 (а.с. 47). Встановлено,\~що інша\~частина домоволодіння\~( [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. 15 лютого 2001 року № 1635 за [PERSON] , що підтверджується листом КП «БТІ» ОМР від 23 лютого 2024 року №34151/04-04 (а.с. 47). З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу нерухомого майна №447/99\~від 26\~травня 1999\~року був укладений на Одеській Новій біржі та зареєстрований в Журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості, реєстраційний номер №447/99 від 26 травня 1999 року без нотаріального посвідчення, оскільки відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню . Встановлено, що [INFO] [PERSON] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.10, 42 звор.- 43). Згідно свідоцтва про смерть, місцем смерті [PERSON] зазначено с. Нова Вільшанка, Комінтернівський район, Одеської області (а.с. 10). Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 22 січня 2024 року смерть [PERSON] зареєстрована за місцем її поховання, місце проживання померлої зазначено: за адресою: [ADDRESS] (а.с. 42 звор. - 43). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/10 частини житлового будинку з надвірними господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є [PERSON] , чоловік померлої, який прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав разом з дружиною за адресою: [ADDRESS] , у частині будинку, яка належала їм на праві спільної сумісної власності. Встановлено, що листом державного нотаріусаПриморської державної нотаріальної контори у м. Одеса від 22 січня 2024 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що він пропустив строк на прийняття спадщини та рекомендовано звернутися до суду (а.с. 12). Згідно листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 13 лютого 2024 року [PERSON] , [INFO] станом на день смерті зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] не значилася (а.с. 44-45). Факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON] , [INFO] на день її смерті за адресою: [ADDRESS] також підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] (а.с. 84, 85, 86, 87). Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Згідно ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частина 3 ст. 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Крім того, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.ст. 4, 27 вказаного Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності; державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] та [PERSON] належало на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №447/99 від 26 травня 1999 року, укладеного на Одеській Новій біржі та зареєстрованого в Журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості, реєстраційний номер №447/99 від 26 травня 1999 року в рівних частках 1/5 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який складається з однієї кам`яної житлової будівлі під літ. «А», житловою площею 38,9 кв.м. і однієї цегляної житлової будівлі під літ. «Ж», житловою площею 119,1 кв.м., з надвірними господарськими спорудами: літ. «З»- навіс, літ. «И» - літня кухня, літ. «К» - вбиральня, літ.\~«Л» -\~навіс,\~літ.\~«М» -\~вбиральня,\~№1-4\~-\~огорожа,\~І-ІІ-мощіння,\~які розташовані\~на земельній\~ділянці,\~площею 737\~кв.м.,\~за заявою\~власника відчужується\~житловий будинок\~під літ.\~«А»,\~житловою площею\~38,9\~кв.м.,\~навіс під\~літ.\~«Л»,\~вбиральня під\~літ.\~«К».,\~тобто кожному\~по 1/10\~частини,\~оскільки їх\~право власності\~на 1/5\~частину житлового\~будинку за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~було зареєстровано 22\~червня 1999\~року в КП «БТІ» ОМР за реєстровим номером 24205 у реєстровій книзі 236 на сторінці 132. У пункті 2 ч.1ст. 49\~Закону України\~«Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо неподані відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Судом встановлено, що позивач не має можливості оформити своє право власності на спадкове майно, а саме 1/10 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та право власності на спадкове майно, яке складається з 1/10 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не в судовому порядку. Відповідно до положень статей 1216-1218 ЦК спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Здійснення права на спадкування визначено главою 87 ЦК. Так за змістом ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом статті 1268\~ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Вирішуючи вимогу про встановлення факту спільного проживання слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Оскільки після смерті [PERSON] , її чоловік [PERSON] прийняв спадщину, так як постійно проживав з дружиною на час її смерті, то в силу ст. 1268 ЦК України, у нього виникло право володіння та користування спадковим майном. Відповідно до правової позиції у справі за №6-164 цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23 січня 2013 року). Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] на час\~смерті належала на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №447/99 від 26 травня 1999 року, укладеного на Одеській Новій біржі та зареєстрованого в Журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості, реєстраційний номер №447/99 від 26 травня 1999 року в рівних частках 1/10 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який складається з однієї кам`яної житлової будівлі під літ. «А», житловою площею 38,9 кв.м. і однієї цегляної житлової будівлі під літ. «Ж», житловою площею 119,1 кв.м., з надвірними господарськими спорудами: літ. «З»- навіс, літ. «И» - літня кухня, літ. «К» - вбиральня, літ. «Л» - навіс, літ. «М» - вбиральня, №1-4 - огорожа, І-ІІ-мощіння, які розташовані на земельній ділянці, площею 737 кв.м., за заявою власника відчужується житловий будинок під літ. «А», житловою площею 38,9 кв.м., навіс під літ. «Л», вбиральня під літ. «К»., Статтею 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У пункті 2 частини першої статті 49\~Закону України\~«Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. При цьому, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку (пункти 4.14., 4.15., 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). Судом встановлено, що позивач не має можливості оформити своє право власності на спадкове майно, оскільки у нього відсутні належним чином оформлені правовстановлюючі документи на спадкове майно. \~ \~ \~ \~Реєстрація права власності на майно може бути проведена за рішенням суду про визнання права власності на це майно. За таких\~обставин,\~суд вважає,\~що позовні\~вимоги [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за законом, а саме на 1/10\~частинужитлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який складається з однієї кам`яної житлової будівлі під літ. «А», житловою площею 38,9 кв.м. і однієї цегляної житлової будівлі під літ. «Ж», житловою площею 119,1 кв.м., з надвірними господарськими спорудами: літ. «З»- навіс, літ. «И» - літня кухня, літ. «К» - вбиральня, літ. «Л» - навіс, літ. «М» - вбиральня, №1-4 - огорожа, І-ІІ-мощіння, які розташовані на земельній ділянці, площею 737 кв.м., за заявою власника відчужується житловий будинок під літ. «А», житловою площею 38,9 кв.м., навіс під літ. «Л», вбиральня під літ. «К», яка належала на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №447/99 від 26 травня 1999 року - [PERSON] , яка померла [INFO] , підлягають задоволенню. Відповідно до ст.\~ст.\~76,\~77\~ЦПК України доказами є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1211,20 грн., що сплачений позивачем у повному обсязі при зверненні до суду (а.с. 1).

Outcome: approved