Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] через систему «Електронний суд» звернулась до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про визнання місяця проживання дитини, в якому просила визначити місце проживання малолітньої сина - [PERSON] , [INFO] , разом з нею, за адресою [ADDRESS] . Позов мотивувала тим, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16.01.2023 року шлюб між нею та [PERSON] розірваний, від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею, перебуває на її повному утриманні, всі витрати, пов`язані з фізичним та духовним розвитком дитини несе вона сама. Відповідач повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків відносно сина, вихованням та розвитком не цікавиться. Вказала, що спору щодо місця проживання дитини разом з нею, з [PERSON] ніколи не було, так як професія відповідача - далекобійник - завжди не вдома. На сьогодні їй відомо тільки те, що він за кордоном. Після розлучення [PERSON] дитиною не займається та матеріальної допомоги не надає, взагалі останні два роки участі у житті сина не бере, тільки висилає іграшки на свій смак, проте, декілька разів висловлювався з погрозами на її адресу, що забере сина до себе, тому змушена звернутись до суду із вказаним позовом та визначити місце проживання її дитини. Також, просила суд визначити місце проживання дитини з нею, щоб вона та дитина не залежали від дозволів та згод такого батька як [PERSON] , який мало того, що нічим не допомагає (тільки іграшки висилає), так ще й знаходиться невідомо де. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 36). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 28 грудня 2023 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду за правилами загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання (а.с. 79-80). Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Солдаткіна О.С. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив проти заявленого позову та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на штучний характер позову. Вказав, що між сторонами дійсно розірвано шлюб, сторони дійсно проживають окрема, зокрема, відповідач за кордоном, а дитина сторін проживає разом з матір`ю - позивачем у справі. Зазначив, що спору з приводу визначення місця проживання між сторонами немає, він не заперечує проти того, що син такого віку має проживати з матір`ю, проте, вказав, що бажає спілкуватись з сином та піклуватись про нього, проводити разом час, організовувати дитині відпочинок за кордоном, проте, позивач перешкоджає йому в цьому, і на даний час заблокувала його номер, через що він втратив навіть зв`язок із дитиною. Вважає, що відповідачем не допущено порушення прав позивача та твердження позивача не відповідають дійсності (а.с. 86-89). 31.01.2024 року через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій [PERSON] не погодилась з доводами сторони відповідача, викладеними у відзиві. Вказала, що суперечності щодо предмету спору між сторонами були, оскільки відповідачем неодноразово були розмови щодо того, де має проживати дитина. Відповідач іноді пропонував, щоб дитина проживала з ним, на що вона не погоджувалась, і тоді відповідач вдавався до погроз, що забере дитину до себе, тому вона змушена звернутись до суду . Просила її позовні вимоги задовольнити (а.с. 134-139). Ухвалою від 10 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 194). В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача - адвокат Загородній Є.О. в судовому засіданні проти позову заперечив, проси відмовити його задоволенні, виходячи з обставин, викладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа явку представника в судове засідання не забезпечила, пояснення щодо позову не надала, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16.01.2023 року у справі № 759/7525/22 розірвано, і від якого у них народився син: [PERSON] , [INFO] (а.с. 10-13, 15-20). Наказом Святошинського районного суду міста Києва від 06.11.2023 року по справі № 759/21369/23 з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходів), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01.11.2023 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 23-24). Судом встановлено та визнано сторонами що з моменту розірвання шлюбу дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю - позивачем у справі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актом обстеження житлово- побутових умов, складеного Білогородською сільською радою Бучанського району Київської області від 24.08.2023 року(а.с. 14). Згідно висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області № 60/1 від 02.04.2024 року матір`ю - гр. [PERSON] забезпечуються належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Батько - гр. [PERSON] має можливість безперешкодно відвідувати дитину, спілкуватись з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки. Враховуючи відсутність між батьками спору щодо місця проживання дитини, орган опіки та піклування (виконавчий комітет Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області) просить суд прийняти рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , враховуючи інтереси дитини, згідно чинного законодавства (а.с. 199-202). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України). За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 3 статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції). Відповідно до частин 3, 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган піки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртним напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, оскільки діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюбні відносини, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Суд звертає увагу, що у висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області № 60/1 від 02.04.2024 року, встановлено, що матір`ю - гр. [PERSON] забезпечуються належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Батько - гр. [PERSON] має можливість безперешкодно відвідувати дитину, спілкуватись з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки. Тому, враховуючи відсутність між батьками спору щодо місця проживання дитини, орган опіки та піклування (виконавчий комітет Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області) просить суд прийняти рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , враховуючи інтереси дитини, згідно чинного законодавства Відповідач не заперечує проти проживання сина разом із позивачем, що відповідає інтересам дитини. У той же час, це не позбавляє батьківських прав відповідач відносно дитини та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Разом з тим, позивачем не надано доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України щодо предмета заявлених вимог, докази в обґрунтування заявлених вимог в матеріалах справи відсутні Останніх не здобуто і в ході розгляду справи. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)) Отже, враховуючи, що малолітня дитина за взаємною згодою батьків після їх розлучення проживає разом з матір`ю, що визнають сторони, батько дитини не заперечує щодо проживання спільної дитини з позивачем, судом не встановлено наявності між сторонами спору про місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , отже, правові підстави для задоволення вимог позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю відсутні, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed