Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

13.06.2023 року позивач звернувся до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] самостійно виховує неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] ; стягувати з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивовано тим, що 16.06.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, від якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 23.12.2015 року даний шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з відповідачем у житлі позивача, який орендував квартиру за іншою адресою. Оскільки на час розірвання вищезазначеного шлюбу спору про місце проживання сина не було, з обопільної домовленості позивача та відповідача син залишився проживати з останньою, рішення суду щодо визначення місця проживання дитини не ухвалювалось. На початку лютого 2020 року син, після чергового побиття його відповідачем, втік від останньої, та почав проживати з позивачем. 04.05.2020 року суддя Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області Пантелєєв Д.Г., прийняв до провадження позовну заяву позивача до відповідача, третя особа Служба у справах дітей Маріупольської міської ради, про визнання місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів. Проте рішення по суті за вищезазначеним позовом судом не постановлено по причині початку бойових дій в місті Маріуполі. Судове провадження втрачено. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24.02.2022 року, з метою збереження життя та здоров`я сина, позивач, був вимушений разом з ним виїхати з міста Маріуполя Донецької області до міста Суми. З 2020 року син постійно проживає тільки з позивачем. Позивач є єдиним опікуном сина, здійснює за ним постійний догляд, якого він потребує, оскільки є дитиною, самостійно здійснює його утримання та виховання. Ніякої участі у вихованні сина відповідач не приймає. З метою утримання та належного виховання сина позивач має постійну роботу та житло, працює в ТОВ «Агротехсоюз» інженером-механіком, орендує квартиру за адресою: [ADDRESS] та лише власними силами забезпечує сина усім необхідним. Позивач повністю опікуються сином та утримує його, оплачує усі додаткові заняття, які відвідує син. Позивач створив для сина достойні та спокійні умови проживання. Син добре навчається у школі, має гарну поведінку. Повертатися жити до відповідача син не має наміру, позаяк остання чинила на нього постійний психологічний тиск та била. Враховуючи, що син знаходиться на одноособовому утриманні позивача та останній самостійно займається його вихованням, постала необхідність юридичної фіксації цього факту, з метою необхідності оформлення документів для соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним із батьків та можливості переміщення позивача з сином без документального оформлення згоди відповідача. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 червня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 29 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, натомість його представник - адвокат Усачов О.Л. письмово просив закінчити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. Відзив на позов не надала. Представник третьої особи - [INFO] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Представник третьої особи - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради письмово просив розглядати справу без його участі. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 16.06.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, від якого у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 30, 32). Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 23.12.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 32). На теперішній час [PERSON] разом з сином [PERSON] фактично мешкають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою ОСББ «Ковпака 47» вих. № 1 від 12.062023 року (а.с. 34). Вказану квартиру позивач орендує за договором оренди від 13.08.2022 року (а.с. 35). Своїм висновком Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 22.08.2023 року № 1356/27.1-26 вважає можливим визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком (а.с. 87-89). У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, неповнолітній [PERSON] пояснив, що не бажає проживати разом з матір`ю. З 2020 року постійно проживає разом з батьком. Бажає, щоб його місце проживання було визначено разом з батьком. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 4 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Дана позиція узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Таким чином, батько і мати мають рівнозначні права при визначенні місця проживання дитини. Пріоритет мають лише інтереси самої дитини. Отже, вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про дитину, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Окрім того, згідно із вимогами статті 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. У судовому засіданні [PERSON] зазначив, що бажає мешкати разом з батьком. Приймаючи до уваги викладене, виходячи, насамперед, з інтересів дитини, враховуючи бажання [PERSON] мешкати саме з батьком, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначення місця проживання неповнолітнього сина сторін [PERSON] з батьком. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За положеннями ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ці ж самі положення викладені у в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». На підставі ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги те, що син сторін [PERSON] неповнолітній, проживає разом з батьком, який потребує матеріальної допомоги з боку відповідача, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття. У відповідності з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання дітей з дня подання позову, тобто з 09 лютого 2024 року. На підставі п. 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. П. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням зазначеного, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення у межах суми платежу за один місяць. Щодо позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання неповнолітнього сина суд зауважує наступне. Основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року. Положеннями ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Так, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Аналіз наведеної норми свідчить, що законодавцем чітко вказана підстава при якій військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, при умові самостійного виховування дитини (дітей) віком до 18 років. Дана норма є імперативною, вичерпною та не передбачає додаткових умов чи альтернатив, окрім вказаних в нормі закону. На підтвердження самостійного виховання дитини позивач надав: копію свідоцтва про народження [PERSON] ; копію паспорту [PERSON] ; копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; копію довідки з місця роботи [PERSON] ; копію довідки з учбового закладу; копію договору оренди. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Суд наголошує, що позивач, як батько відповідно до СК України виконує обов`язок по утриманню своїх дітей, але факт самостійного виховання не підтверджений наданими суду доказами. Суд зазначає, що розірвання шлюбу батьків, їх проживання окремо, встановлення місця проживання дитини не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дитини, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дитини, ці обставини не можуть розглядатися як доказ самостійного виховання батьком дитини. В даному випадку відсутні будь-які належні та допустимі докази, що мати дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що б свідчило про самостійне виховання позивачем дитини віком до 18 років. Зокрема, відсутні достатні докази того, що мати не приймає участі в утриманні дитини. Також суд звертає увагу на те, що у законодавстві відсутнє формулювання поняття «самостійне виховання дітей одним з батьків». Разом з тим, Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2021 року № 693, містить визначення термінів «одинока мати» та «одинокий батько». Так, одинока мати - мати, у актовому записі про народження дитини якої відомості про чоловіка як батька дитини внесені в установленому порядку за її вказівкою; мати дитини, батько якої помер, відповідно до рішення суду позбавлений батьківських прав, визнаний безвісно відсутнім або оголошений померлим, якщо ця дитина не була усиновлена іншим чоловіком; одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою. Виходячи з того, що матір дитини не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, відсутні підстави стверджувати про те, що позивач є одиноким батьком або самостійно виховує неповнолітню дитину. Системний аналіз норм СК України дозволяє зробити висновок, що батька можна визнати таким, що виховує дитину самостійно, тобто без матері, тільки за наявності реальних перешкод для матері дитини здійснювати свій обов`язок щодо виховання дитини, зокрема, позбавлення матері батьківських прав, визнання безвісно відсутньою чи померлою. Саме по собі розірвання шлюбу, не перебування батьків у шлюбі, реєстрація місця проживання матері окремо від дитини не передбачає, що дитина виховується без матері. Дослідивши обставини справи у відповідності до наведених правових норм суд приходить до переконання, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про статус позивача як батька, що самостійно виховує дитину віком до 18 років, без участі матері у житті такої. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, не перебування батьків у шлюбі, визначення місця проживання дитини з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дитини, тому розірвання шлюбу між батьками або не перебування батьків у шлюбі, проживання батьків окремо, визначення місця проживання дитини із батьком не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини. З наведених підстав, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині встановлення факту самостійного виховання неповнолітнього сина. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України суд виходить із наступного. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з [PERSON] підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати на користь [PERSON] пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. (а.с. 7). Крім того, [PERSON] згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави у розмірі 1 211,20 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial