Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

Заявник ставить питання про скасування арешту з його майна. Зазначає, що будь-яка заборгованість в нього відсутня. Однак, оскільки виконавче провадження закінчене, то виконавча служба відмовила в знятті арешту. Вважає, що його право порушене. В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 26 березня 2024 року призначено справу до судового розгляду на 8 квітня 2024 року. 8 квітня 2024 року відкладено розгляд справи до 9 травня 2024 року у зв`язку з наданням головуючому судді 1 день відпочинку. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 травня 2009 року стягнуто з\~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~в рахунок відшкодування майнової шкоди 19588 грн. 52 грн. та судові витрати по справі в сумі 1070 грн. 30 коп. 27 травня 2009 року на виконання рішення суду виданий виконавчий лист. Як вбачається з листа Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми №56061 від 22.03.2024 року, на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа 2-279 від 27.05.2009 року про стягнення з\~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~ боргу в сумі 20\~658,82 грн. 15 лютого 2010 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. 28.11.2011 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Станом на 21.03.2024 року боржником не надано відомостей про сплату боргу за виконавчим провадженням. (а.с.10). Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 28 серпня 2009 року рішення першої інстанції скасоване, справу направлено на новий розгляд. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 3 серпня 2010 року стягнуто з\~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~440\~грн. 00 коп.\~в рахунок відшкодування майнової шкоди, 51 грн. 00 коп. повернення судового збору,\~30 грн. 00 коп. повернення ІТЗ та на користь держави достягнути 90 грн. 00 коп. ІТЗ. В іншій\~частині позову\~відмовлено за необґрунтованістю. Рішенням апеляційного суду Сумської області від 16 вересня 2010 року рішення суду першої інстанції змінено, стягнуто з [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~440\~грн. 00 коп.\~в рахунок відшкодування майнової шкоди. В іншій частині рішення суду залишено без змін. 5 жовтня 2010 року на виконання рішення суду було видано виконавчий лист (т.1 а.с.237). Як вбачається з копії квитанції №993-17333913/Т від 14 грудня 2010 року, [PERSON] сплатив на рахунок виконавчої служби суму в розмірі 585,19 грн. (а.с.9). Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Таким чином необхідність в арешті майна відсутня. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. В силу положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Згідно зі статтею 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Відповідно до частини першої статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За таких обставин, враховуючи відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту, суд приходить до висновку, що не зняття арешту зі спірного майна є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. За наявності арешту (обтяження) порушується право приватної власності, внаслідок чого позивач позбавлений можливості оформити спадщину на спірну кімнату. Вказана обставина порушує права позивача, а тому позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved