Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] , перебували в зареєстрованому шлюбі з 2015 по 2023 роки. Сторони від шлюбу мають двох дітей [PERSON] , 2015 року народження та [PERSON] , 2017 року народження. Під час перебування у шлюбі сторонами, за спільні кошти, як подружжям було придбано житловий будинок, загальною площею 53,8 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки, площею 0,0438 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5924788700:10:003:0506, на якій розташований вказаний вище житловий будинок, та земельну ділянку, площею 0,1456 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5924788700:10:003:0507. На той час, по усній домовленості спільне майно було зареєстровано на відповідача, всі правовстановлюючі документи знаходяться в останнього. Оскільки житловий будинок та земельні ділянки були придбані під час перебування подружжя в офіційному шлюбі та за спільні кошти позивачка просить суд поділити спільну сумісну власність між нею та відповідачем, визнати за нею право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] , та право власності на частини земельних ділянок 0,0438 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку та площею 0,1456 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, залишивши у власності відповідачу іншу частину зазначеного майна. Сторони в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника позивача [PERSON] , надійшла заява про рогляд справи у відсутність сторони позивача, позов підтримали. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи в його відсутність, позов визнав, не заперечував проти поділу майна подружжя. З`ясувавши правові позиції сторін, суд вважає вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, і не оспорюється сторонами, що з 16 червня 2015 року по 09 лютого 2023 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, та копією рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.02.2023 року (а.с.13,14). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 373229202 від 08.04.2024 року - житловий будинок загальною площею 53,8 кв.м, житловою площею 33,5 кв.м., який складається з житлового будинку (А-І), надвірних будівель: погріб (п/г), прибудова (а), літня кухня (Б), сарай (В), сарай (Г), сарай (Д), сарай (Е), навіс (Ж), навіс (З), убиральня (У), ворота (№1), огорожа (№2), огорожа (№3), розташований в [ADDRESS] та належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] . Державна реєстрації набуття права власності відбулася 14.07.2015 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку серія та номер:1643 виданий 14.07.2015, виданий приватним нотаріусом Сумського МНО Борох Л.В. У вказаній інформаційній довідці вказано право власності [PERSON] на земельні ділянки площею 0,0438 га (кадастровий номер 5924788700:10:003:0506) з датою реєстрації земельної ділянки 18.12.2013 року Управлінням держземагенства у Сумському районі Сумської області, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та площею 0,1456 га (кадастровий номер 5924788700:10:003:0507) з датою реєстрації земельної ділянки 18.12.2013 року Управлінням держземагенства у Сумському районі Сумської області, для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] . (а.с.7-8). [PERSON] було придбано житловий будинок площею 53,8 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що стверджується копією договору купівлі-продажу від 14.07.2015 року. (а.с.8). [PERSON] було придбано земельні ділянки, площею 0,0438 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5924788700:10:003:0506, на якій розташований вказаний вище житловий будинок, та земельну ділянку, площею 0,1456 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5924788700:10:003:0507, за адресою: [ADDRESS] , що стверджується копієями договорів купівлі-продажу від 14.07.2015 року. (а.с.9,10). Вказане майно придбано в період шлюбу сторін. Виходячи з наведеного спірне майно, земельні ділянки та житловий будинок, були придбані, набуто право власності, під час шлюбу та спільного проживання сторін і за спільні кошти. Разом з тим, вирішуючи вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, суд звертає увагу на роз`яснення в\~постанові Пленуму Верховного Суду України\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~(зі змінами, внесеними\~постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року\~\~№ 2). Так, у пункті 18 вказаної постанови зазначено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Тобто, відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилии будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Положеннями частини першої\~ст.346 ЦК України\~наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. \~Відповідно до ст. 378 ЦК України, право власності на земельні ділянки може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України. Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Згідно з вимогами частин 1,2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України (ч. 4 ст. 71 СК України). Відповідно до ст.ст. 358, 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Приписами ч. 1 та 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідач не оспорює тієї обставини, що майно, вказане позивачем, придбане у шлюбі за спільні кошти і є спільною сумісною власністю подружжя, не заперечує проти його розподілу. Оскільки судом встановлено, що спірне майно придбано сторонами в період шлюбу і за спільні кошти подружжя, спірне майно підлягає розподілу між сторонами в рівних частках. З огляду на викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки є правові й фактичні підстави для розподілу спільного майна подружжя по частині кожному. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Разом з тим, при визначенні розміру судових витрат на правову допомогу суд враховує, що дана справа розглядалась не тривалий час, було проведено лише одне судове засідання в якому відповідач визнав позовні вимоги, витрати на правничу допомогу заявлені представником позивача складають 5000,00 грн., що не можна вважати співмірним складності справи та виконаних адвокатом робіт. За таких\~обставин суд\~визначає суму\~судових витрат\~на правову\~допомогу,\~яку необхідно\~стягнути з\~ [PERSON] на користь [PERSON] , яка становить 2000, 00 гривень. Крім того, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, а тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", необхідно повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, а решту 50 відсотків судового збору стягнути на користь позивача з відповідача згідно приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved