Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

22.03.2024 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 25.05.2023 року о 06 год. 00 хв. на [PERSON] на Канівському ВДСХ в районі: с. Сухолучча Вишгородського району Київської області, порушив правила рибальства, а саме: проводив заборонений вилов риби власним забороненим знаряддям лову сітка з ліски (1 шт.), в нерестовий період. При цьому виловив: карась 7 шт., плоскирка 2 шт., окунь 1 шт., судак 1 шт., краснопір 2 шт., синець 1 шт., плітка 6 шт., загальною вагою 5 кг, чим завдав збитків рибному господарству України на 35\~037 грн. 00 коп. За фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 85 КУпАП, відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення № 015025 від 25.05.2023 року. Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 20.07.2023 року у справі № 363/3191/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 85 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 340 грн. 00 коп. Згідно розрахунку матеріальної шкоди [PERSON] своїми діями наніс збитків рибному господарству України на суму 35\~037 грн. 00 коп. Київським рибоохоронним патрулем на адресу [PERSON] було направлено лист від 20.09.2023 року № 16-7-17/2964-23 з пропозицію добровільно відшкодувати збитки, завдані рибному господарству України. Однак [PERSON] було проігноровано вказаний лист, у добровільному порядку завдані збитки не відшкодовано. З урахуванням вищевикладеного, позивач просив позовні вимоги задовольнити, стягнути з [PERSON] суму завданих збитків, вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 25.03.2024 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав шляхом подачі заяв по суті справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. До судового розгляду від представника позивача надійшло клопотання, в якому позовні вимоги було підтримано у повному обсязі, висловлено прохання про проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача. Будь-яких інших заяв, клопотань чи процесуальних документів від сторони позивача не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання [PERSON] повідомлявся шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за його офіційно зареєстрованою адресою проживання, а також шляхом публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Вишгородського районного суду Київської області. Як вбачається з наявного у матеріалах справи зворотного поштового відправлення (а.с. 38), копію ухвали суду від 25.03.2024 року разом з копією позовної заяви та додатками до неї було особисто вручено [PERSON] за зареєстрованою адресою його проживання. У свою чергу, як встановлено судом, поштове відправлення з судовою повісткою на 21.05.2024 року повертається до суду за закінченням терміну зберігання. Станом на момент проведення судового розгляду від відповідача ані засобами поштового зв`язку, ані на офіційну електронну адресу суду, ані в будь-який інший спосіб не надходило жодних заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, у судове засідання також не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. Про причини неявки представник Димерської селищної ради не повідомив, будь-яких заяв, клопотань не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до ст. 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави. Відповідно до ст. 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону навколишнього природного середовища» громадяни України зобов`язані: а) берегти природу, охороняти, раціонально використовувати її багатства відповідно до вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища; б) здійснювати діяльність з додержанням вимог екологічної безпеки, інших екологічних нормативів та лімітів використання природних ресурсів; в) не порушувати екологічні права і законні інтереси інших суб`єктів; г) вносити штрафи за екологічні правопорушення; д) компенсувати шкоду, заподіяну забрудненням та іншим негативним впливом на навколишнє природне середовище. Відповідно до п. б ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про охорону навколишнього природного середовища» використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог здійснення заходів щодо запобігання псуванню, забрудненню, виснаженню природних ресурсів, негативному впливу на стан навколишнього природного середовища. Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЗУ «Про тваринний світ» громадяни відповідно до закону зобов`язані: охороняти тваринний світ і середовище перебування диких тварин; сприяти відтворенню відновлюваних об`єктів тваринного світу; використовувати об`єкти тваринного світу відповідно до закону; відшкодовувати шкоду, заподіяну ними тваринному світу внаслідок порушення вимог законодавства про охорону, використання і відтворення тваринного світу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЗУ «Про тваринний світ» громадянам гарантується право безоплатного загального використання об`єктів тваринного світу для задоволення життєво необхідних потреб (естетичних, оздоровчих, рекреаційних тощо). Загальне використання об`єктів тваринного світу здійснюється без вилучення об`єктів тваринного світу з природного середовища (за винятком любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування в межах встановлених законодавством обсягів безоплатного вилову). Положеннями ст. 27 ЗУ «Про тваринний світ» та ст. 26 ЗУ «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» встановлено, що у порядку загального використання об`єктів тваринного світу громадянам дозволяється безоплатне любительське і спортивне рибальство для особистого споживання (без права реалізації) у визначених відповідно до законодавства водних об`єктах загального користування у межах встановлених законодавством обсягів безоплатного вилову і за умови додержання встановлених правил рибальства і водокористування. Відповідно до статті 52-1 ЗУ «Про тваринний світ» для добування об`єктів тваринного світу забороняються виготовлення, збут, застосування, зберігання отруйних принад, колючих, давлячих та капканоподібних знарядь лову, електроловильних систем (електровудок), електрогону, петель, самоловів, самострілів, вибухових речовин, пташиного клею та монониткових (волосінних) сіток (крім тих, що призначені для промислового лову), а також інших засобів, заборонених законом. Відповідно до п. 1 Розділу ІV Правил любительського рибальства № 700 від 19.09.2022 року забороняється добування (вилов) такими знаряддями лову, зокрема, сітками та пастками усіх типів та конструкцій, а також іншими сітковими знаряддями лову, за винятком раколовок конструкції «хапка» та підсак, встановлених цими Правилами розмірів. Відповідно до п. 4 Розділу ІV Правил любительського рибальства № 700 від 19.09.2022 року встановлюється, що забороняється добування (вилов) у такі періоди, зокрема, у період нересту, за виключенням добування (вилову) водних біоресурсів на не заборонених органами рибоохорони ділянках рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) гачковими знаряддями лову з кількістю гачків не більше двох на рибалку або спінінгом з однією штучною приманкою з берега. Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 68 ЗУ «Про охорону навколишнього природного середовища» порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів. Відповідно до ч. 1 ст. 69 ЗУ «Про охорону навколишнього природного середовища» шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 63 ЗУ «Про тваринний світ» підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства в галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу. Розмір компенсації за незаконне добування, знищення або пошкодження видів тваринного світу, а також за знищення чи погіршення середовища їх існування встановлюється Кабінетом Міністрів України. Аналіз вищевикладених положень чинного законодавства дає можливість зробити висновок, що відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду закріплені у статті 1166 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. З наведеного вбачається, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: протиправне діяння, шкода, причинно-наслідковий зв`язок між ними, а також вина особи у вчиненому діянні. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України предмет доказування становить: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди, яка в силу положень ч. 2 ст. 1166 ЦК України презюмується. Саме тому у деліктних правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (Постанова КЦС ВС від 29.09.2023 року у справі № 573/1/23). Згідно із висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18), при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що 25.05.2023 року представниками Київського рибоохоронного патруля відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення № 015025 (а.с. 7) за фактом вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 85 КУпАП, а саме за фактом того, що 25.05.2023 року о 06 год. 00 хв. на [PERSON] на Канівському ВДСХ в районі: с. Сухолучча Вишгородського району Київської області, порушив правила рибальства, а саме: проводив заборонений вилов риби власним забороненим знаряддям лову сітка з ліски (1 шт.), в нерестовий період. При цьому виловив: карась 7 шт., плоскирка 2 шт., окунь 1 шт., судак 1 шт., краснопір 2 шт., синець 1 шт., плітка 6 шт., загальною вагою 5 кг., чим завдав збитків рибному господарству України на 35 037 грн. 00 коп. Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 20.07.2023 року у справі № 363/3191/23 було розглянуто вищезазначений протокол про адміністративне правопорушення, за результатами чого [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 85 КУпАП (а.с. 9-10). Постанова суду набрала законної сили 01.08.2023 року. Як вбачається з розрахунку матеріальної шкоди (а.с. 8) та постанови суду від 20.07.2023 року (а.с. 9-10), [PERSON] в порушення умов загального природокористування та любительського рибальства було незаконно добуто наступні водні біоресурси: карась 7 шт., плоскирка 2 шт., окунь 1 шт., судак 1 шт., краснопір 2 шт., синець 1 шт., плітка 6 шт., загальною вагою 5 кг. Тим самим, [PERSON] завдав шкоди природному навколишньому середовищу, рибному господарству України в розмірі 35037 грн. З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на преюдиціальність постанови суду від 20.07.2023 року, враховуючи презумпцію винуватості особи, діями чи бездіяльністю якої завдано шкоди, суд вважає доведеним факт вчинення [PERSON] протиправного діяння, вини у його вчиненні, заподіяння шкоди таким діянням, а також причинно-наслідковий зв`язок між ними. На момент заподіяння шкоди діями [PERSON] визначення розміру шкоди, завданої рибному господарству України, здійснювалося відповідно до Постанови КМУ № 1039 від 06.10.2021 року «Про внесення змін у додатки 1-3 до постанови Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2011 р. № 1209», якою положення Постанови КМУ від 21.11.20211 року № 1209 «Про затвердження такс для обчислення розміру відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного добування (збирання) або знищення цінних видів водних біоресурсів» було викладено у новій редакції. З положень вказаних постанов судом встановлено, що незаконний вилов карася у кількості однієї штуки становить 1581 грн. збитків, плоскирки 1564 грн., окуня 3162 грн., судака 3587 грн., краснопірки 1564 грн., синця 1581 грн., плітки 1564 грн. Таким чином, зважаючи на кількість конкретних видів водних біоресурсів, незаконно добутих [PERSON] та встановлену законодавством оцінку збитків, загальний розмір збитків, завданих протиправними діями [PERSON] , становить 35\~037 грн. 00 коп. Вказаний розмір шкоди повністю узгоджується з розрахунком шкоди, наданим позивачем (а.с. 8). З урахуванням вищевикладеного, суд доходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] суми завданої шкоди. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (3\~028 грн. 00 коп.). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням судові витрати, які понесені позивачем та які складаються зі сплати судового збору, підлягають стягненню з [PERSON] . Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved