Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що вона є власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 09.11.2023 р. їй зателефонувала служба охорони та повідомила, що спрацювала сигналізація її приміщення та після прибуття вона виявила факт його затоплення, а комісією у складі ФОП [PERSON] , майстра [PERSON] виявлена причина такого затоплення: прорив труби опалення у квартирі [ADDRESS] , про що зафіксовано в акті обстеження. В результаті такого пориву відбулося затоплення її приміщення: намокли стіни, обвалилась стеля, зіпсована меблі ( стіл письмовий), електричество, зіпсовано охоронну систему, що також підтверджено актом обстеження від 09.11.2023 р. Оскільки відповідач добровільно відмовився відшкодувати їй матеріальні збитки, завдані затопленням квартири, вона просить стягнути з відповідача на свою користь 48093 грн. в якості відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартири, та моральну шкоду в сумі 20000 грн., понесений судовий збір в сумі 1211, 20 грн. В подальшому позивачка уточнила свої позовні вимоги, а саме просила стягнути з відповідача 52593 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди, моральну шкоду в сумі 20000 грн., та судові витрати в сумі 1211, 20 грн. Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву, передбачене ст. 178 ЦПК України. В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали позовну заяву, наполягали на їх задоволенні. Визначити матеріальну шкоду за допомогою спеціаліста оцінювача сторона позивача не має можливості у зв`язку з відсутністю таких спеціалістів по причині проведення воєнних дій. Відповідач в судове засідання не з`явився двічі, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. ( а .с. 64,70,71). Суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення по справі, оскільки відповідач двічі не з`явився в судове засідання, не повідомив про причини своєї неявки, не надав відзив на позовну заяву, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Суд розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про день і час слухання справи, що відповідає положенням ст. ст. 128, 223 ЦПК України, з урахуванням поданих клопотань про розгляд справи за відсутності сторони, що , в свою чергу, не порушує прав та обов`язків учасників судової справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачка по справі [PERSON] є власником вбудованого приміщення- магазина, що розташований за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 5). Згідно Акту обстеження від 09.11.2023 року, складеного комісією у складі ФОП [PERSON] , майстра [PERSON] , представника [PERSON] у квартирі [ADDRESS] відбувся порив системи опалення, а саме прогнила батарея. Квартира [ADDRESS] однокімнатна, розташована на другому поверсі, в квартирі виявлена незаконна встановлена тепла підлога. В результаті пориву була затоплена нижче розташована квартира [ADDRESS] магазин промтоварів: залитий торгівельний зал магазину, намокли стіни ( гіпсокартон) , обвалилась стеля ( гіпсокартон), випала дерев`яна балка, намокли електрична і охоронна системи, розподільчі коробки, намокли двері і коробка, на підлозі стояла вода ( а.с. 11). Отже, судом встановлено, що 09.11.2023 р. дійсно відбулося затоплення приміщення позивачки за адресою: [ADDRESS] , яке належить останній на праві власності. Причина затоплення: порив квартири опалення у квартирі [ADDRESS] , в якій значиться зареєстрований відповідач по справі. За змістом положень частини 3\~статті 386 ЦК України\~власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. Згідно до\~статті 22 ЦК України\~передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Частиною другою\~статті 22 ЦК України\~передбачено, що збитками є : втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, як би її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди визначено у\~статті 1166 ЦК України, якою передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. У роз`ясненнях п. 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»\~вказано, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до\~ЦК\~шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Таким чином, законодавцем встановлена презумпція вини заподіювача шкоди та саме він повинен довести, що шкоди завдано не з його вини. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, згідно до ч. 1\~ст. 77 ЦПК України, та, що доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях як зазначено у ч. 6\~ст. 81 ЦПК України. При цьому, належність доказів\~правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Відповідно до ч. 2\~ст.\~43\~ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно до\~ст.76 ЦПК України. Порядок складання акту про залиття, аварії квартир регулюється Правилами утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених\~Наказом Держжитлокомунгоспу України 17.05.2005 №76, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за №927/11207. В акті повинен міститись висновок про те хто заподіяв шкоду. Судом встановлено, що вказаний акт відповідає вищезазначеним вимогам, відсутність у такому акті відомостей щодо матеріальної шкоди не спростовує інших фактів, зафіксованих у його змісті, зокрема причину залиття квартири позивача. Разом з тим, суду зазначає наступне. Статтею 1192 Цивільного кодексу України\~визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З боку сторони позивача не було надано жодного доказу на підтвердження розміру матеріальних збитків, Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, у зв`язку з веденням воєнного стану, неможливо залучити спеціаліста з метою визначення розміру матеріальних збитків, тому суму шкоди визначались ними буз будь-яких підтверджуючих документів щодо вартості майна. Оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а жодних клопотань стороною позивача не заявлялось, суд приходить до висновку про недоведеність позивачкою розміру матеріальної шкоди внаслідок затоплення квартири, завданої з боку відповідача. Окрім того, суд зауважує, що ухвалою суду від 16.10.2024 року позовні заява залишалась без руху у зв`язку з ненаданням доказів на підтвердження суми збитків, відсутністю обґрунтованого розрахунку. Позивачкою надано розрахунок суми збитків, складеним безпосередньо нею, але не надано жодного доказу на його підтвердження. Доводи представника позивача про те, що саме відповідач повинен спростувати розмір збитків в разі його незгоди з сумою шкоди, вказаною позивачем суд погоджується частково. Дійсно, відповідач, якщо не згоден з розміром шкоди, зазначеним позивачем, має право право на спростування таких доказів шляхом надання своїх доказів, зокрема заявивши клопотання про призначення експертизи, тощо. Але, і розрахунок шкоди, наданий позивачем, повинен бути підтверджений певними доказами, а не заявлений голослівно, без будь-якого обґрунтування. Отже, позивач не зобов`язаний доводити вину заподіювача шкоди, в той же час він в силу дії принципу диспозитивності процесу не звільняється від доведення інших елементів складу цивільного правопорушення, зокрема розміру спричинення йому шкоди відповідною особою відповідачем по справі. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди. Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Загальні підстави виникнення зобов`язання з відшкодування моральної шкоди визначені частиною другою статті 23 ЦК України, статтею 1167 ЦК України. Пункт 3 частини другої статті 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чим близьких родичів. Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку, що моральна шкода полягає не тільки у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, а й щодо членів її сім`ї чи близьких родичів. Таке визначення законодавцем моральної шкоди, дає підстави вважати, що встановлена судом наявність такої шкоди є самостійною підставою для її відшкодування за доведення та встановлення інших складових цивільно-правової відповідальності: протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини заподіювача. Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.. Звертаючись до суду з позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди саме в розмірі 20000 грн, позивачка\~зазначила, що вона зазнала душевних страждань пов`язаних з пошкодженням її майна, неможливістю в подальшому використовувати приміщення для здійснення підприємницької діяльності, здачі його в оренду. Загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Справедливістю є оптимальний баланс інтересів осіб, з урахуванням засад розумності і добросовісності. Справедливість механізму відшкодування моральної шкоди передбачає надання права на застосування зазначеного способу захисту цивільних прав і інтересів у випадках, коли з огляду на суть порушених немайнових прав застосування всіх інших засобів юридичного впливу не забезпечує мінімізації завданих особі немайнових витрат ефективніше, ніж таке відшкодування моральної шкоди. За змістом частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Частиною четвертою зазначеної статті передбачено, що суд застосовує при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою\~\~України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Стаття 6 Конвенції визначає справедливий розгляд справи, як елемент принципу верховенства права, із чого виходить у своїх рішеннях і Європейський Суд з прав людини, який неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій закріплених статтею 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають права на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (пункт 32 рішення «Наталія Михайленко проти України» від 30 травня 2013 року).\~\~ Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Враховуючи той факт, що відповідачем не доведена, що шкода завдана не з його вини, виходячи з вимог розумності і справедливості, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, приймаючи до уваги , що факт залиття приміщення негативно вплинули\~на \~психо-емоційний\~та фізичний\~стан здоров`я\~ позивачки,\~а також\~ту обставину,\~що відповідач відмовився відшкодувати матеріальну шкоду в добровільному порядку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а саме у розмірі 7000 грн. Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві та більше вимог немайнового характеру,\~судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Позивачкою сплачено судовий збір в сумі 1211, 20 грн. за матеріальну вимогу, проте не сплачено судовий збір в сумі 1211, 20 грн. за вимогу немайнового характеру. Отже, з позивачки на користь держави необхідно стягнути недоплату судового збору в сумі 1211,20 грн. Разом з тим, враховуючи про часткове задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір в сумі 423,92 грн. ( 1211,20 х 35%:100%= 423, 92 ), та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду в сумі 193,51 грн. ( 552,90 х35%:100%- 193,51). На підставі викладеного,

Outcome: partial