Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

у листопаді 2023 року представник [PERSON] - адвокат Сапонов О.В. звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить: визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . На обґрунтування позовних вимог, представник позивача посилався на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26.10.2023 року в справі № 444/2365/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, яким встановлено, зокрема, що між позивачем та відповідачем 27.01.2001 року зареєстровано шлюб, який 12.11.2015 року розірвано, актовий запис № 23, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим Жовківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Із копії свідоцтва про народження встановлено, що в сторін у шлюбі [INFO] народилася донька [PERSON] . Із копії інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також представником позивача, зазначено, що протягом тривалого періоду до початку військової агресії та вступу [PERSON] на військову службу, неповнолітня донька сторін [PERSON] проживала з батьком, з яким має більшу психологічну сумність та до якого є більш прихильною, разом із його дружиною [PERSON] у новій сім`ї, що підтверджується письмовими заявами останньої. При цьому, сам [PERSON] мав намір звернутися до суду з позовом про визначення в судовому порядку місця проживання. За даних обставин, представник позивача просить позов задовольнити. Ухвалою від 27.11.2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 79). 19.03.2024 року до суду від відповідача надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому [PERSON] просить у позові відмовити, посилаючись на те, що позивач зник безвісті 12.12.2022 року в Донецькій області під час виконання бойового завдання, та його місцезнаходження до цього часу невідоме; неповнолітня дитина проживає і проживала разом з нею, до того ж, [PERSON] виповнилося 17 років і вона вправі сама обирати собі місце проживання; на даний час неповнолітня отримує аліменти від свого зниклого безвісті батька та вказаний позов пред`явлено з метою позбавлення права неповнолітньої на отримання вказаних коштів (а.с. 98-102). Ухвалою від 22.04.2024 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с. 107). В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про день, час і місце розгляду повідомлені належним чином. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надіслала суду заяву разом з поясненнями, в яких просить розгляд справи здійснювати за її відсутності, та у позові відмовити. Представник третьої особи: Служба у справах дітей Жовківської міської ради Львівського району Львівської області в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду повідомлений належним чином. Пояснень щодо позову або відзиву від третьої особи до суду не надходило. 25.04.2024 року до суду надійшло повторне повідомлення про те, що неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , не проживає в м. Жовкві Львівської області, а тому Служба у справах дітей Жовківської міської ради Львівського району Львівської області, не може брати участь в якості третьої особи в розгляді вказаного спору. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, із рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26.10.2023 року в справі № 444/2365/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, що між позивачем та відповідачем 27.01.2001 року зареєстровано шлюб, який 12.11.2015 року розірвано, актовий запис № 23, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим Жовківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Із копії свідоцтва про народження встановлено, що в сторін у шлюбі [INFO] народилася донька [PERSON] . Із копії інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В силу положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі, при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року в справі № 402/428/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , 08.02.2007 року, яка є донькою сторін у справі, досягла 17-річного віку. Вказані обставини визнаються сторонами та встановлені рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 26.10.2023 року в справі № 444/2365/23, а тому з огляду на ч. ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 17.05.2023 року в справі № 351/611/21 вказано, що «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства дитина у віці 14-ти років може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25.01.2018 року в справі № 537/5119/15-ц, від 28.01.2021 року в справі № 753/6498/15 від 28.09.2022 року в справі № 686/18140/21». Дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Установивши, що законом не передбачено можливості визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, з одним із батьків, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed