Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

ТОВ «Рівнетеплоенерго» (надалі - позивач) звернулося в суд з позовом до [PERSON] (надалі - відповідачка), в якому просить стягнути з відповідачки заборгованість за надані послуги в розмірі 26 198, 58 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ТОВ «Рівнетеплоенерго» здійснює надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання до багатоквартирного будинку, що за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Ухвалою суду від 08.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 02.05.2024 відповідачкою подано відзив на позовну заяву, згідно з яким заперечує щодо позовних вимог позивача у повному обсязі, у зв`язку з тим, що хоча вона є власницею квартири, однак там проживає її брат, який за релігійними переконаннями відмовився від отримання ідентифікаційного коду, а тому не може знайти достойну роботу, що унеможливлює в подальшому оплачувати послуги з опалення. Вона є домогосподаркою, перебуває по догляду за своїми малолітніми дітьми, також в пошуках роботи, а відтак не має змоги оплачувати комунальні послуги. Крім того вважає, що договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води від 13.08.2009 №25072, укладений між нею та позивачем, на даний час розірваний. При цьому, повідомляє, що на всіх батареях у квартирі наявні перекриваючі крани, про що вона повідомляла позивача, однак ТОВ "Рівнетеплоенерго" продовжує виставляти рахунки. 21.05.2024 від відповідачки надійшло клопотання про розстрочення виконання рішення суду терміном на один рік, у зв`язку з незадовільним фінансовим станом. У судовому засіданні 21.05.2024, суд без виходу до нарадчої кімнати, ухвалив залишити без розгляду подану представником відповідача відповідь на відзив. В судовому засідання представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд їх задоволити. В судовому засіданні відповідачка заперечила щодо позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Крім того підтримала клопотання про розстрочення судового рішення. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, встановив таке. Сторонами не оспорюється, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності надаються ТОВ «Рівнетеплоенерго», у тому числі і квартири відповідачки за особовим рахунком № [NUMBER] . Згідно акту обстеження системи опалення квартири [ADDRESS] , складеного сусідами відповідачки, у квартирі [ADDRESS] на всіх трьох батареях, що є в квартирі, є перекриваючі крани, які безпосередньо встановлені на з`єднанні перед батареями, та при їх можливому перекритті не перешкоджають цілісності системи опалення та проходження тепла до інших квартир. Як слідує з оборотної відомості по особовому рахунку № [NUMBER] з червня 2021 року відповідачка будь-яких оплат за послуги централізованого теплопостачання не здійснює. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води здійснюється у відповідності до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630, якими визначений порядок надання послуг, порядок їх обліку, оплати, права та обов`язки споживача і виконавця, а також інші питання. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Обов`язок відповідача як споживача житлово-комунальних послуг, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу Української РСР. Покликання відповідачки на наявність кранів на батареях у квартирі, що на її думку підтверджуються факт відключення її квартири від мереж централізованого опалення, є не обґрунтованими. Вказане лише підтверджує факт недотримання процедури відключення, а тому не може встановлювати факт відключення квартири від мереж централізованого опалення та не несе обов`язку для ТОВ «Рівнетеплоенерго» припинити нарахування. Слід зазначити, що питання про відключення від централізованого опалення у спірні періоди регулювали Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджений Наказом Міністерства Будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 4 від 22.11.2005 (далі - Порядок №4), а також Порядок відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 26.07.2019 № 169 (далі - Порядок № 169). Відповідно до Порядку №4, можливо відключити лише багатоквартирний будинок в цілому, а не окремі квартири. Цим же Порядком установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади. Відключення приміщень від внутрішньо будинкових мереж виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця таких послуг та власника квартири або уповноваженої ним особи. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Крім того, згідно Порядку № 169, орган місцевого самоврядування створює своїм рішенням та затверджує склад постійно діючої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води (далі - Комісія) згідно з додатком 1 до цього Порядку. Орган місцевого самоврядування розглядає звернення про відключення від ЦО та/або ГВП у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян». Для відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення власник забезпечує розроблення проєкту відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП, який виготовляється відповідно до державних будівельних норм і правил та має забезпечити ізоляцію транзитних стояків, а також, у разі потреби, перенесення транзитних стояків. Вищезгаданий акт в матеріалах справи відсутній, що свідчить про недоведеність факту відключення квартири відповідачки від мереж централізованого опалення та гарячого теплопостачання. Згідно висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові від 19.08.2019 у справі № 644/9615/16-ц, єдиною законною підставою для відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення є відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Інших підстав чинне законодавство не передбачає. Матеріали справи не містять відповідної проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення житлового будинку позивача відповідачем від мережі централізованого теплопостачання та доказів ненадання йому послуг з постачання тепла. Підведення централізованого опалення до стояка в межах нежитлових приміщень, які належать відповідачу свідчить про виконання послуг КП «ХТМ». Таким чином, КП «ХТМ» виконало свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення, а відповідач, незалежно від споживання цієї послуги або відмови від її споживання, зобов`язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача не отримувати відповідні послуги він не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення житлового приміщення від мережі теплопостачання. Отже, самовільне відключення від вказаної мережі не є підставою для звільнення від оплати за послуги з теплопостачання. Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах від 11 листопада 2015 року у справах № 6-1192цс15 та № 6-1706цс15. У постанові від 18.06.2020 у справі № 643/133/17 Верховний суд також виснував, що оскільки позивачем здійснено самовільне відключення квартири від мережі централізованого опалення, то це не є підставою для припинення нарахування платежів теплопостачальною організацією. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1192цс15. Також матеріали справи не містять технічних умов на відключення квартири від мережі ЦО та ГВП. Відповідачка не надала суду рішення постійно діючої міжвідомчої комісії про відключення від мереж централізованого сплачення. Враховуючи те, що відповідачка відключилася від централізованого опалення з порушеннями порядку передбаченим законодавством, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості по сплаті за центральне опалення є обґрунтованими. Розрахунок вартості наданих Товариством послуг з теплопостачання здійснюється відповідно до тарифів затверджених рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради № 137 від 09 жовтня 2008 року, № 6 від 04 січня 2011 року та постановами НКРЕКП «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ТзОВ «Рівнетеплоенерго» № 449 від 23 квітня 2014 року, № 569 від 23 травня 2014 року, № 664 від 13 червня 2014 року, № 792 від 27 червня 2014 року, № 146 від 17 жовтня 2014 року, № 1171 від 31 березня 2015 року, № 174 від 21 травня 2015 року, № 1101 від 09 червня 2016 року та № 1536 від 28 грудня 2017 року, № 1791 від 11 грудня 2018 року. Надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води здійснювалося у відповідності до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630, якими визначений порядок надання послуг, порядок їх обліку, оплати, права та обов`язки споживача і виконавця, а також інші питання. Згідно з витягом оборотної відомості по особовому рахунку № [NUMBER] , у [PERSON] внаслідок порушення своїх зобов`язань щодо своєчасного внесення поточних платежів за послуги теплопостачання виникла заборгованість за надані ТОВ «Рівнетеплоенерго» послуги в сумі 26 198, 58 грн. Відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. За приписами статті 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний оплачувати такі послуги у строки, встановлені договором або законом. За змістом ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 передбачено, що оплата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Щодо доводів позивачки про те, що договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води від 13.08.2009 №25072, був розірваний, слід зазначити таке. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Суд наголошує, що договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води від 13.08.2009 №25072, у встановленому порядку, зокрема, не оспорено, не розірвано та/або не визнано недійсним. Таким чином, укладений між сторонами договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами. При цьому, суд звертає увагу, що відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи викладені вище обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними представником позивача, належними та допустимими доказами, не спростовані відповідачкою, а тому підлягають до повного задоволення. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Так як передумов про розстрочення виконання рішення наведеною статтею не передбачено, при вирішенні цього клопотання суд керується правилами ст. 435 ЦПК України, яка припускає вчинення такої дії на стадії виконання рішення і відповідно до якої за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або члена його сім`ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо) суд, який видав виконавчий документ, може розстрочити виконання рішення. Вирішуючи клопотання відповідачки, суд враховує, що за змістом вказаної статті цивільного процесуального закону суд може розстрочити виконання рішення лише за наявності обставин, що утруднюють його виконання. З огляду на матеріальне становище відповідачки, а також її доводи про відсутність фінансової можливості одразу сплатити усю суму заборгованості, суд вважає за можливе розстрочити виконання судового рішення щомісячними платежами в рівних частинах строком на 12 (дванадцять) місяців з дня набрання рішенням законної сили. Крім того, за приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору в розмірі 3 028, 00 грн.

Outcome: approved