Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

30 січня 2024 року представник позивача адвокат Новоселецька О.А. звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із заявою, якою просила суд : визначити, що частка померлого [INFO] [PERSON] в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220887001:01: 012:0208 площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, яка розиташована за адресою : [ADDRESS] , становить 1/3 частку, а частка [PERSON] - 2/3 частки, пропорційно їх часткам у праві власності на житловий будинок; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/3 частку земельної ділянки з кадастровим номером 3220887001:01:012:0208 площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівниц-тва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, яка розміщена за адресою : [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, до якої входить 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] , та земельна ділянка кадастровим номером 322088700:01:012:0208 площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлових будинків, господар-ських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] і належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Позивач прийняла спадщину шляхом подання заяви до Першої Бориспільської державної нотаріальної контори. Дружина [PERSON] - [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини на користь своєї доньки. На 1/3 частину житлового будинку державним нотаріусом Першої бориспільської державної нотаріальної контори Бровченко С.О. 24 березня 2024 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 28 листопада 2023 року державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку відмовлено. Причиню відмови стало те, що земельна ділянка знаходиться у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] , без визначення часток. З цих підстав позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх спадкових прав з позовом про визнання права власності на частку у вказаному домоволодінні. Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. В судове засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Від представника позивача надійшла заява з проханням слухати справу без її участі, позовні вимоги повністю підтримала та просила задовольнити. Відповідач направив до суду заяву, якою визнав позовні вимоги у повному обсязі, а розгляд справи просив проводити у його відсутність. Від представника третьої особи Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області надійшла заява, якою просили розгляд справи проводити без участі їх представника, про прийняте рішення повідомити у встановленому законом порядку. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Дослідивши подані заяви та матеріали справи, в тому числі належним чином завірену копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Приписами ч. 1, 3\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3,\~4\~ст.\~12\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обґрунтовуючи судове рішення, суд також приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року (серія А, № 303А, п. 2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 20 травня 2022 року Бориспільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіональ-ного управління Міністерства юстиції (м. Київ). Родинні відносини між спадкодавцем [PERSON] та позивачем [PERSON] підтверджуються копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 07 липня 1987 року відділом ЗАГС Бориспільського міськвиконкому Київської області та копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданим 27 травня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області. На випадок своєї смерті [PERSON] заповіт за життя не склав. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить : 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] , та земельна ділянка кадастровим номером 322088700:01:012:0208 площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлових будинків, господар-ських будівель і споруд, яка розміщена за адресою: [ADDRESS] і належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. У встановлений законом строк позивач звернулась до Першої бориспільської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа, що підтверджується копією Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №69373218 виданої 05 липня 2022 року. Відомості про інших спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку майна [PERSON] матеріали цивільної та спадкової справи не містять. Дружина спадкодавця [PERSON] , відмовилась від прийняття спадщини, шляхом подання до Першої бориспільської державної нотаріальної контори відповідної заяви. 24 березня 2023 року державним нотаріусом Першої бориспільської державної нотаріаль-ної контори видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, на 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] . 28 листопада 2023 року державним нотаріусом Першої бориспільської державної нотаріальної контори Бровченко С.О. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку з кадастровим номером 3220887001:01: 012:0208 площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка на праві спільної сумісної власності належить померлому [PERSON] . Вказана відмова обґрунтована відсутністю домовленості між всіма учасниками спільної сумісної власності в разі смерті одного із співвласників щодо частки у майні, що належала йому на праві спільної сумісної власності, що може бути відділена тільки у судовому порядку, так як у нотаріуса немає повноважень виділити (визначити) частку померлого у спільному майні. З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що спору про спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] , немає. Доказів протилежного суду не надано. Спірні правовідносини регулюються книгою 6 ЦК України «Спадкове право». Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст. 1220, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За змістом ч.1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадком-цеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1, 2 ст. 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно ч. 1 ст.\~3\~ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно пункту «г» ч. 1\~ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3\~ст. 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призна-чення, що передбачено ч. 1\~ст. 1225 ЦК України. Відповідно ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначен-ня меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та земле-користувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно ст. 1216 ЦК\~не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1\~розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України. Встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3220887001:01:012:0208 належала спадкодавцю [PERSON] на праві спільної сумісної власності з [PERSON] .. Наведене підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності №311210119 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 311210028. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання не закон-ними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом (ст. 370 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 370 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому\~статтею 364\~цього Кодексу. Частинами 1, 3 статті 364 ЦК України встановлено, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. Враховуючи принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, а саме, що позивач [PERSON] набула право власності на 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , який розташований на спірній земельній ділянці, суд приходить висновку, що позивач має право на відповідну частину земельної ділянки з кадастровим номером 3220887001:01:012:0208 площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, на тих самих умовах, на яких вона належала спадкодавцю. Такого ж\~висновку у\~подібних правовідносинах\~дійшла Велика\~Палата Верховного\~Суду у\~постанові від\~16\~червня 2020\~року у\~справі за\~№ 689/26/17\~(провадження\~№14-47цс20)\~та постанові\~Верховного суду\~від 09\~грудня 2020\~року у\~справі №\~642/3950/17\~(провадження\~№61-7008св19). Зважаючи на вказане, суд вважає обставини, зазначені в позовній заяві, доведеними належними та допустимими доказами, а відтак наявні підстави для її задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved