Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві власності належить 43/50 частки домоволодіння [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані, однак з грудня 2022 року не проживають відповідачі у справі, що підтверджується актом про не проживання. Відповідачі в добровільному порядку знятися з місця реєстрації не бажають, стосунків з позивачем та він з відповідачами не підтримує. На підставі викладеного позивач просить: визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням домоволодінням [ADDRESS] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. На адресу суду 31.01.2024 року (вх. № 3308) надійшла заява позивача про долучення до матеріалів справи доказів, а саме Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підтвердження реєстрації права власності за позивачем у справі (а.с.37-39). Також, 29.04.2024 року (вх. № 14571) надійшло клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи листа відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР щодо надання копії договору купівлі-продажу, посвідченого Восьмою одеською державною нотаріальною конторою 30.04.1986 року на 29/50 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] (а.с.47,48,49-50). Чергове судове засідання у справі призначено на 23 травня 2024 року. Сторони до суду не з`явились. На адресу суду 23.05.2024 року надійшла заява позивача [PERSON] щодо розгляду справи за відсутності позивача, згідно поданої заяви позивач зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, та, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.51). Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про час та місце слухання справи повідомились у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, на адресу суду повернувся поштовий конверт про не вручення судової повістки, за відомостями вказаними працівником поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.40-41; 43-44). З огляду на зазначене судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлялись, позивач надав заяву про слухання справи за його відсутності, а відтак підстав для відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності (ч. 3 ст. 211 ЦПК України) Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Звертаючись до суду з позовом про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивач зазначив, що відповідачі в добровільному порядку відмовляються знятися з реєстраційного обліку, з грудня 2022 року в квартирі не проживають, не сплачують комунальні платежі, що створює позивачу додаткові фінансові витрати. Судом встановлено, що позивачу на підставі Свідоцтва про право власності виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради належить 43/50 будинку по [ADDRESS] (а.с.24). Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 43/50 домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с.25). Також, право власності на 43/50 домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано (а.с.39). Отже, з досліджених документів встановлено, що позивач є власником 43/50 частини домоволодіння. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Судом встановлено, що відповідач є колишнім членом сім`ї співвласника що відповідно підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем у вказаній справі (справа № 523/15905/23). Право членів сім`ї власника квартири чи будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення та такий власник надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. При цьому, суд зауважує, що згідно ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`єю вважаються не тільки чоловік, жінка та їх діти, а сім`ю можуть складати особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Припинення сімейних правовідносин, втрата особою статусу члена сім`ї з власником будинку, не позбавляє цю особу права користуватися займаним приміщенням. З огляду на зазначене, судом встановлено, що відповідач, як колишня дружина позивача та діти сторін у справі у вищевказаному житловому приміщені не проживають, що підтверджується Актом про не проживання від 08.01.2024 року. Згідно даного Акту, який складеного сусідами позивача, [PERSON] та [PERSON] підписи яких засвідчено КМ «Суворовський» (а.с.32), відповідачі: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації не проживають з грудня 2022 року. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України також передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Загалом Цивільний кодекс України спільно з Житловим кодексом України надає право власнику житла виселити з нього наймача, членів його сім`ї та інших осіб, які проживають з ним, у разі: відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України); його (їх) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними (ч. 1 ст. 116 ЖК України); самоправного (без дозволу власника) зайняття жилого приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК України); припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд (ч. 1 ст. 406 ЦК України); наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України). Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 1; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Відповідно до правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, пунктом 26 яких додатково закріплено підстави зняття особи з реєстрації місця проживання згідно якого, до таких підстав належить, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, наявність судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є достатньою підставою для зняття її з реєстрації. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що відповідачі не проживає в житловому будинку з 2022 року, суд приходить до висновку, що відповідачі, як особи, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживають, власником домоволодіння не являються, комунальні послуги не сплачують, реєстрація відповідачів у вищевказаному житловому приміщенні порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідачі є такими, що втратили право користування спірним житлом, тому позовні підлягають задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших суду надано не було про їх витребування питання не порушувалося. Позивачем не заявлено вимоги про стягнення з відповідачів на свою користь понесених судових витрат, а відтак судом не вирішується питання щодо стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved