Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 14.08.2023 представник позивача Зеркін А.С., який діє в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23» про стягнення невиплаченої заробітної плати, в якій просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату розмірі 34742,68 грн. та судові витрати по справі. Вказує, що [PERSON] працювала на ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23» (колишня назва ТОВ «Промислові ремонти») з 20.09.2018 на посаді машиніста крана 4 розряду на виробничій дільниці з ремонту устаткування №5РУ-3 та була звільнена з посади за згодою сторін, на підставі ст. 36 КЗПП України 04.04.2023. Загальний стаж роботи на підприємстві складає 4 роки 6 місяців 15 днів, однак останній раз роботодавцем була виплачена заробітна плата 16.11.2022, а в розмірі 3836,54 грн., при цьому згідно довідки ф. ОК-5 вбачається, що в період з липня 2022 по березень 2023 [PERSON] нараховувалась заробітна плата в розмірах: липень 2022 11994,66 грн. (до виплати 11994,66 грн. 18% ПДФО -1,5% ВЗ=9688,08 грн.), серпень 2022 9239,18 грн.(до виплати 6500 грн. 18% ПДФО-1,5% ВЗ=7462,48 грн), вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 та січень 2023 заробітна плата не нараховувалась, лютий 2023 10088,78 грн. (до виплати 10088,78 грн. - 18% ПДФО-1,5% ВЗ=8148,70 грн.), березень 2023 10016,32 грн (до виплати 10016,32 грн. - 18% ПДФО-1,5% ВЗ=8090,18 грн.). Таким чином заборгованість за нараховану та невиплачену заробітну плату складає 33389,44 грн. За інформацією, вказаною у наказі про звільнення з роботи, позивачу належить до виплати компенсація за невикористану відпустку за 9 календарних днів, тому вважає, що сума компенсації за дні невикористаної відпустки складає 1353,24 грн. Враховуючи вищевикладене, вважає, що при звільненні відповідачем не була виплачена належна сума фактично нарахованої але не виплаченої заробітної плати за період, що передує дню звільнення, сума компенсації за дні невикористаної відпустки, що суттєво вплинуло на обсяг її прав, які не були додержані роботодавцем при звільненні, тому з метою відновлення свого порушеного права, звернулася до суду з даною позовною заявою. Процесуальні дії у справі. \~ \~ \~ \~Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та витребувано інформацію у відповідача. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що [PERSON] з 20.09.2018 по 04.04.2023 перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Промислові ремонти», що підтверджується записами в копії трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 14-15). 04.04.2023 звільнена з підприємства за угодою сторін згідно зі ст. 36 ЗУпП України, що підтверджується копією наказу про звільнення з роботи № 3/17у від 31.03.2023, згідно якого [PERSON] має компенсацію за невикористану основну відпустку за період роботи з 20.09.2022 по 04.04.2023 5 календарних днів, та за невикористану додаткову відпустку за роботу у шкідливих та важких умовах праці за період роботи з 09.06.2022 по 04.04.2023 2 календарних дні (а.с. 16). Згідно з індивідуальними відомостями застрахованої особи за формою ОК-5,заробітна плата\~ [PERSON] \~становить: липень 2022 11994,66 грн., серпень 2022 - 9239,18 грн., вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 0,00, січень 2023 0,00, лютий 2023 10088,78 грн., березень 2023 8677,67 грн. (а.с. 18). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним в задоволенні позову відмовити. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124\~Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] з 20.09.2018 по 04.04.2023 перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Промислові ремонти», правонаступником якого є ТОВ «КЛАРІКС РЕМ 23» (а.с. 14-15). Відповідно до\~ст.43 Конституції України\~держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці»\~визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1\~ст.24 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини шостої тієї ж статті своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Частиною 1\~статті 47 КЗпП України\~передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1\~ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Крім того судом враховується, що згідно із підпунктом\~164.2.1 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України\~доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Відповідно до підпункту\~168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену\~ст.167 цього Кодексу. Згідно пункту 167.1. ст. 167 ПК України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. Як встановлено пунктом 16-1 підрозділу 10. інших перехідних положень ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється\~військовий збір, а саме згідно підпункту 1.3\~ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати. Відповідно до\~ст.115 КЗпП України\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 233 КЗпП України\~визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в судовому засіданні необхідно дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, принципу справедливості розгляду справи судом. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Промислові ремонти», при цьому до матеріалів додано наказ про звільнення згідно якого [PERSON] має компенсацію за невикористану основну відпустку за період роботи з 20.09.2022 по 04.04.2023 5 календарних днів, та за невикористану додаткову відпустку за роботу у шкідливих та важких умовах праці за період роботи з 09.06.2022 по 04.04.2023 2 календарних дні. Також до матеріалів справи долучено виписку з рахунку а.с. 22-25, яка є нечитабельною, не містить печатки банку, та з якої взагалі не зрозуміло кому саме належить рахунок, не містить підтверджень того, що саме на цей рахунок зараховувалася чи не зараховувалася заробітна плата позивачу, не містить доказів невиплати заробітної плати, що є предметом спору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не додано належних та допустимих доказів, у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України, на підтвердження факту невиплати всіх належних сум при звільненні у строки, зазначені в\~ст.116 КЗпП України, тому суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір, який був сплачений при зверненні до суду не відшкодовується. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст. 47, 115, 116, 233 КЗпП України,

Outcome: dismissed