Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

У лютому 2024 року представник [PERSON] - адвокат Таргоній В.М. звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення з відповідача на користь позивачки 18 550 грн. витрат на спорудження надгробного пам`ятника її сину, який загинув в результаті наїзду поїзда. В обґрунтування вимог позивач вказав, що 10 серпня 2020 року на станції Тернопіль, регіональної філії «Львівська залізниця», поїзд №4806 вчинив наїзд на її сина [PERSON] , який помер від отриманих травм. Вона понесла витрати на встановлення надгробного пам`ятника на могилі сина у розмірі 18 850 грн., що стверджується актом виконаних робіт. Посилаючись на те, що відповідач як власник джерела підвищеної небезпеки, повинен нести відповідальність за спричинену наїздом смерть, позивач просила задовольнити її вимоги. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач подав відзив на позов. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не довела належним чином понесені витрати на спорудження пам`ятника, оскільки не долучила квитанції, яка б свідчила про понесені нею витрати та в акті виконаних робіт зазначено інше прізвище. Крім того, сума витрат, які зазначила позивачка перевищує граничну суму для спорудження пам`ятника в Тернопільській області. У судове засідання позивач не з`явилася, хоча про час та місце його була повідомлена належним чином. Попередньо представник подав клопотанням, в якому просив розглядати справу у відсутності сторони позивача. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. Позивачка є матір`ю [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи та визнається відповідачем. Як вбачаться із свідоцтва про одруження, виданого Лозівською сільською радою від 08 травня 2004 року серії [NUMBER] , [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] , прізвище після одруження « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого виконкомом Байковецької сільської ради Тернопільської області від 18 серпня 2020 р., [PERSON] помер [INFO] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2022 року, яке набрало законної сили встановлено, що постановою старшого слідчого СВ Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області закрито кримінальне провадження від 27 листопада 2021 року. Досудовим розслідуванням встановлено, що 10.08.2020 року близько 23.55 год. машиніст ВСП "Локомотивне Депо Тернопіль", керуючи тепловозом №2ТЕІ0М-32П та проїжджаючи ділянку стрілочного переводу №227, 223 від ст. Тернопіль у бік м. Збараж, в промисловому районі, неподалік вул. Лозовецької м. Тернопіль, наїхав на [PERSON] . Під час наїзду тепловоза [PERSON] отримав тілесні ушкодження і госпіталізований в КНП "ТМКЛШД", де від отриманих травм помер. До матеріалів кримінального провадження долучено висновок СМЕ, відповідно до якого експертом встановлено тілесні ушкодження, які виявлені та описані у висновку, належать до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння. Також експертом встановлено, що є прямий причино наслідковий зв`язок між настанням смерті [PERSON] і заподіяними йому внаслідок наїзду тепловоза тілесними ушкодженнями, а також встановлено, що на момент наїзду він перебував у вертикальному чи близькому до нього положенню тіла. У крові [PERSON] виявлено етиловий спирт в концентрації 3,77 промілле. Слідчий прийшов до переконання, що залізнична пригода сталася внаслідок виходу [PERSON] на ділянку, наближену до правої рейки на відстань, яка є меншою за габарити тепловоза та постановив закрити кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною третьою статті 276 КК України у зв`язку із встановленням відсутності в діянні кримінального правопорушення. Також, як видно із акту службового розслідування аварії від 18 серпня 2020 року, дії бригад тепловоза оцінені як вірні та порушень не виявлено, а причиною травмування [PERSON] було порушення ним п.2.6 «Правил безпеки на залізничному транспорті». Машиністи ВСП "Локомотивне Депо Тернопіль" є працівниками відповідача, а тепловоз 2ТЕ10М №3211 експлуатується Локомотивним депо Тернопіль з квітня 2019 року. Цим ж рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2022 року стягнуто із Акціонерного товариства «Українська залізниця» в користь [PERSON] 100 000 гривень грошового відшкодування моральної шкоди завданої смертю сина [PERSON] внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Позивачка вказує, що понесли витрати на придбання та спорудження надгробного пам`ятника у місці поховання її сина, вартість придбання та встановлення надгробного пам`ятника становлять -18 550 грн. Заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступного. Відповідно до вимог частин першої, другої та п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до вимог частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно з роз`ясненнями викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Враховуючи презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України), відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до роз`яснень викладених у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" №4 від 01.03.2014 р. при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під умислом потерпілого потрібно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). В силу вимог до статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. У підтвердження понесених витрат на спорудження пам`ятника сину, позивач надала суду акт виконання робіт (надання послуг) від 2021 року , в якому зазначено найменування робіт, послуг (плитка, шари, пам`ятник, робота) на загальну суму 18 550 грн., в тому числі на пам`ятник 11 750 грн. Разом з цим, позивачем суду першої інстанції не було надано доказів на підтвердження оплати встановлення надгробного пам`ятника, його виготовлення та доставки до місця встановлення. Не містить такої відмітки і акт виконаних робіт. Крім того, акт виконаних робіт також не містить конкретизованої дати виготовлення та встановлення пам`ятника, в ньому зазначено прізвище замовника як [PERSON] , тоді як з позовом звернулась [PERSON] . Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищевикладених норм процесуального права, суд вважає, що позивачка не надала до суду належних та достатніх доказів у підтвердження оплати виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що вказану оплату підтверджує акт виконаних робіт, оскільки такі твердження є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення. Враховуючи викладене, позовні вимоги про відшкодування витрат на виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника задоволенню не підлягають у зв`язку із недоведеністю.

Outcome: dismissed