Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , - та визначити порядок виконання судового рішення, відповідно до якого рішення суду є підставою для реєстрації місця проживання позивачки у такій квартирі. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що спірне житлове приміщення належить до державного житлового фонду і не приватизоване. Ордер на таку квартиру видавався батькові позивачки 09.03.1988р., внаслідок чого в квартиру заселилися батьки позивачки (батько та мати), позивачка та її брат. 27.12.1991р. позивачка знялася з реєстрації у такій квартирі, але фактично проживала в ній до 1997 року, а з 1998 року вона зареєструвала своє місце проживання та стала проживати в іншому житлі разом зі своїм чоловіком та донькою. У 2004 році помер батько позивачки і після його смерті основним наймачем спірної квартири стала її мати. З того часу у квартирі проживало дві особи (матір і брат позивачки). У зв`язку з погіршенням здоров`я матері позивачка з листопада 2022 року стала проживати разом з нею у спірній квартирі. У вересні 2023 року між позивачкою та її братом стався конфлікт, внаслідок чого він силоміць видворив позивачку зі спірної квартири та змінив замки, чим позбавив її доступу до приміщення, в якому вона постійно проживала. [INFO] померла мати позивачки і брат став єдиною особою, яка проживає у спірній квартирі. Проте, оскільки позивачка була примусово видворена з вказаного житла поза її волею у вересні 2023 року, то вона вважає, що не втратила право користування такою квартирою. На теперішній час позивачка не може зареєструвати своє місце проживання у такій квартирі, оскільки її право користування таким житлом не підтверджується належними документами, а тому вона звернулась до суду з даним позовом до виконавчого комітету Черкаської міської ради, який є суб`єктом, що здійснює повноваження з управління державним житловим фондом, який перебуває у комунальній власності. Письмового відзиву відповідача проти позову до суду не надходило. 08.03.2024р. судом відкрито провадження у справі з прийняттям рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання третя особа - [PERSON] - не з`явився і про причини неявки не повідомив, хоча був повідомлений про час і місце судового засідання. В судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Глембоцька І.В., яка діє на підставі ордеру серії СА №1078654 від 15.04.2024р., - підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Позивачка додатково пояснила, що житло, в якому вона до березня 2024 року була зареєстрованою, було приватизовано трьома особами - нею, її чоловіком та донькою. Натомість на теперішній час донька разом зі своїм чоловіком та дитиною проживає в іншому житлі. Внаслідок погіршення стосунків між позивачкою та її чоловіком вона фактично проживає разом з донькою і знялася з реєстрації у своїй квартирі, де залишається проживати її чоловік. Тож на теперішній час вона фактично не має власного житла, хоча має законне право на користування житлом, яке було виділене її батькам з державного житлового фонду для їх сім`ї, в тому числі і для позиваки, і в якому вона фактично проживала з листопада 2022 року до вересня 2023 року за згодою всіх мешканців, але звідки була виселена братом всупереч її волі. Представник відповідача - Птуха В.І., яка діє на підстав довіреності №3981-01-21 від 28.12.2023р., - заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень посилалась на те, що позивачка втратила право користування спірним житлом тоді, коли вперше знялася з реєстрації і прописалася в іншій квартирі, яку згодом приватизувала разом зі своїм чоловіком та донькою. В подальшому вселення позивачки в спірне житло здійснювалось без згоди наймодавця, а отже позивачка не набула самостійного права на користування таким житлом. Зауважила, що на теперішній час позивачка має у приватній власності частку квартири, тобто окреме житло, а отже відсутня потреба у забезпеченні її житлом з державного житлового фонду. За клопотанням сторони позивача в судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON] .. Свідок пояснила, що є донькою позивачки. В період часу до кінця 2021 року вона разом з батьками проживали в одній квартирі, а потім переїхала проживати в окреме житло, де проживає дотепер разом зі своєю сім`єю (чоловік та дитина). З того часу відносини між батьками погіршилися і вони конфліктували. У листопаді 2022 року позивачка переїхала жити до бабусі, оскільки та за станом здоров`я потребувала стороннього догляду. Один раз на кілька тижнів свідок приїжджала до бабусі в гості і бачила, що позивачка живе у квартирі разом з бабусею (мати позивачки) та дядьком [PERSON] (братом матері). У вересні 2023 року позивачка та [PERSON] посварилися і він вигнав позивачку зі спірного житла, внаслідок чого вона з того часу проживає у свідка і не має свого окремого житла. Заслухавши пояснення учасників справи та свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно рішення виконавчого комітету Придніпровської районної ради №345 від 16.09.87 [PERSON] було видано ордер на жиле приміщення, яке є трикімнатною квартирою з житловою площею 38,21кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - спірне житло). Ордер видано для заселення у житло [PERSON] та членів його сім`ї - [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] (син) /а.с. 12/. Позивачка є донькою [PERSON] , але внаслідок укладання шлюбу 30.10.1997р. змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується відповідними свідоцтвами, що видані органами реєстрації актів державного стану /а.с. 10, 11/. Відповідно до листа виконавчого комітету Черкаської міської ради від 05.03.2024р. спірне житло (квартира) відноситься до об`єктів державного житлового фонду і на підставі рішення Черкаської міської ради від 26.06.2003р. №3-531 відноситься до об`єктів права міської комунальної власності, яке до теперішнього часу не передано у призвану власність /а.с. 48/. В період з 09.03.1988р. по 27.12.1991р. позивачка була зареєстрованою у спірному житлі, а з 15.04.1998р. до 08.03.2024р. мала зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою: [ADDRESS] , - що підтверджується відомостями департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради /а.с. 13, 14, 49/. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 02.10.2017р. квартира загальною площею 34,9кв.м (житлова площа 17кв.м), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - внаслідок її приватизації належить на праві приватної спільної часткової власності в рівних частках позивачці, [PERSON] (чоловік позивачки), [PERSON] (донька позивачки). Державна реєстрація відповідного права власності здійснена 19.05.2018р. Згідно листа департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 15.05.2024р. за вих. №142 позивачка використала своє право на приватизацію державного житлового фонду в обсязі 11,63кв.м. при нормі 24,3кв.м. [INFO] [PERSON] помер, внаслідок чого на підставі рішення виконавчого комітету Придніпровської районної ради м. Черкаси договір найму квартири стосовно спірного житла був змінений з померлого на його дружину [PERSON] з визначенням, що до складу сім`ї, яка проживає у спірному житлі, входить дві особи - [PERSON] та її син [PERSON] /а.с.15, 16/. Відповідно до актів від 14.02.2024р., складених трьома мешканцями будинку [ADDRESS] та засвідчених головою ОСББ «Козацька 5», позивачка в період часу з листопада 2022 року по вересень 2023 року фактично не проживала за місцем своєї реєстрації у квартирі [NUMBER] , оскільки проживала разом зі своєю матір`ю та своїм братом у квартирі [NUMBER] /а.с. 17-18/. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть /а.с. 20/. На теперішній час позивачка бажає здійснити реєстрацію свого місця проживання у спірному житлі, але позбавлена можливості це зробити через відсутність документального підтвердження наявності в неї права користування таким житлом, внаслідок чого вона звернулась до суду з даним позовом. За таких обставин між сторонами існує спір, що виник із житлових правовідносин, які регулюються нормами Житлового кодексу України (далі - ЖК). Надаючи оцінку обґрунтованості доводів учасників справи в контексті встановлених судом обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно ст. 31 ЖК громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством України), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. Відповідно до ст. 42 ЖК жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтями 421, 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першою статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством України. Згідно ст. 58 ЖК на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Статтею 61 ЖК передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно ст. 91 ЖК наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Наймач може здати в піднайом частину жилого приміщення, а в разі тимчасового виїзду - все приміщення. Жиле приміщення здається в піднайом без зазначення строку або на визначений строк, у тому числі на період збереження цього приміщення за тимчасово відсутнім наймачем. Для здачі в піднайом жилого приміщення у квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, потрібна також згода цих наймачів та членів їх сімей, за винятком випадків здачі жилого приміщення в піднайом у зв`язку з тимчасовим виїздом всієї сім`ї. Договір піднайму укладається в письмовій формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації. Статтею 94 ЖК передбачено, що здача жилого приміщення в піднайом з порушенням вимог, установлених ч.ч. 1, 3, 4 ст. 91 тягне за собою недійсність договору піднайму. У цьому разі громадяни, які незаконно поселилися в жилому приміщенні, зобов`язані негайно звільнити його, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 98 ЖК наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (ч. 1 ст. 48 ЖК). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 99 ЖК передбачено, що піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить, що законом чітко передбачено та регламентовано процедуру надання у користування громадян житлових приміщень державного житлового фонду, а також умови і підстави набуття громадянами відповідного житла. Верховний Суд у постановах від 12.04.2021р. у справі №127/26104/18, від 03.02.2021р. у справі №643/3624/16 виснував, що за змістом статті 65 ЖК за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12.06.2020р. у справі № 755/16392/17, від 15.04.2020р. у справі № 466/5057/17. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на те, що вселилась у спірне житло на законних підставах і набула право на постійне (безстрокове) користування цим житловим приміщенням, яке є її єдиним постійним місцем проживання, як член сім`ї наймача. Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. У постанові від 22.09.2021р. у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Також Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 14.09.2021р. у справі №910/14452/20, від 25.06.2020р. у справі №924/233/18, від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, слід виснувати, що враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, саме на позивача в даному випадку покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження дотримання нею порядку вселення у спірне житло, постійне проживання у такому житлі однією сім`єю з наймачем, належне виконання нею обов`язків повнолітнього члена сім`ї наймача житла, відсутність іншого житла. Ненадання суду відповідних доказів може мати наслідком ухвалення судом рішення про відмову в позові через недоведеність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. За матеріалами справи судом встановлено, що позивачка є співвласником квартири, яка розташовано поруч із спірним житлом, і мала зареєстроване місце проживання у такій квартирі до 08.03.2024р. Вселення позивачки до спірного житла мало на меті здійснення догляду за хворою матір`ю. Будь-яких доказів того, що при вселенні до спірної квартири між позивачкою, з однієї сторони, та її матір`ю і братом, з іншої сторони, було досягнуто згоди про набуття позивачкою права на безстрокове користування спірним житлом суду не надано. Про відсутність згоди членів сім`ї наймача спірного житла на безстрокове проживання у ньому позивачки свідчить і те, що брат позивачки заперечує її право на проживання у такому житлі, внаслідок чого не дозволяє їй користуватись таким житлом з вересня 2023 року. Не надано суду і будь-яких доказів щодо виконання позивачкою обов`язків повнолітнього члена сім`ї наймача, зокрема, здійснення оплати за користування житлом, оплати комунальних послуг тощо. Таким чином, аналіз змісту спірних правовідносин та встановлених судом фактичних обставин справи, з огляду на обсяг наданих суду доказів, свідчить, що позивачка набула право користування спірним житлом на умовах, що передбачені законом для тимчасових мешканців. За таких обставин право користування позивачки спірним житлом не є безстроковим і залежить від змісту угоди про порядок користування таким жилим приміщенням, зокрема, від згоди наймодавця та/або згоди наймача, яким наразі є брат позивачки. Зазначений висновок узгоджується із способом тлумачення вищенаведених законодавчих приписів у подібних за змістом правовідносинах, що викладений у постановах Верховного Суд від 18.02.2021р. у справі №214/1790/18, від 28.07.2020р. у справі № 759/17953/15-ц та від 04.11.2020р. у справі № 641/2970/17, в яких суд касаційної інстанції дійшов висновку, що особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають. Отже, враховуючи що судом не встановлено обставин, які б свідчили, що вселення позивачки до спірного житла для догляду за хворою матір`ю відбулось за наявності згоди наймачів такого житла на надання їй права безстрокового проживання у такому житлі, а також наявність у позивачки права користування іншим житлом, яке належить їй на праві спільної приватної власності, то заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та неправомірними, а тому не підлягають задоволенню. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 01.09.2021р. у справі № 641/7103/19. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд звертає увагу, що такі витрати складаються з судового збору, сплаченого позивачкою при поданні позову в сумі 1211,20 грн. /а.с. 1/. Оскільки позов не підлягає задоволенню, то понесені позивачкою судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed