Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-16 00:00:00

[PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернулась до Обухівського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ), у якому просить стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 142\~813 грн. 41 коп., а також моральну шкоду у розмірі 150\~000 грн. 00 коп., внаслідок вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21.04.2018 року приблизно о 12 год. 30 хв. [PERSON] , перебуваючи на території СТ «Енергетик», що розташоване в с. Старі Безрадичі Обухівського району Київської області, поблизу земельної ділянки та будинку [ADDRESS] , на ґрунті особистих неприязних відносин, під час конфлікту, не маючи наміру на спричинення потерпілій [PERSON] середньої тяжкості тілесного ушкодження та не передбачаючи настання таких наслідків, діючи з необережності, смикнула правою рукою на себе поліетиленовий пакет, який отримала [PERSON] та штовхнула лівою рукою в праве плече, внаслідок чого [PERSON] втратила рівновагу та впала на асфальт, ударившись стегном об тверду поверхню асфальтованої дороги, внаслідок чого отримала тілесні ушкодження у вигляді субналітального перелому шийки правої стегнової кістки зі зміщенням уламків, що відноситься до тілесних ушкоджень середньої ступені тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я понад двадцять один день. Вироком Обухівського районного суду Київської області від 03.12.2021 року обвинувачену [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, та призначено покарання у вигляді одного року обмеження волі. Відповідно до ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком один рік. Також, частково задоволено цивільний позов потерпілої [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 142\~813 грн. 41 коп. та у відшкодування моральної шкоди 50\~000 грн. 00 коп., а всього стягнуто 192\~813 грн. 41 коп. Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.06.2022 року вирок Обухівського районного суду Київської області від 03.12.2021 року відносно [PERSON] скасовано, останню звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінчення строків давності, а кримінальне провадження закрито. Крім того, цивільний позов потерпілої [PERSON] залишено без розгляду. Враховуючи викладене, [PERSON] у порядку цивільного судочинства звернулась до суду з даною позовною заявою та посилаючись на те, що закриття кримінального провадження на підставах, зазначених у ст. 49 КК України, не звільняє [PERSON] від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, просить суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду 142\~813 грн. 41 коп. та у відшкодування моральної шкоди 150\~000 грн. 00 коп., а всього стягнути 292\~813 грн. 41 коп. 05.10.2022 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 03.01.2023 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Влащенка О.А. до суду надійшов відзив на позовну заяву. На обґрунтування заперечень зазначив, що у кримінальній справі неоднозначно встановлено наявність подій злочину, [PERSON] було пред`явлено обвинувачення, але у ході розслідування отримано данні, які викликають сумніви у винності обвинуваченої [PERSON] , висновком спеціаліста спростовується висновок комплексної судово-медичної експертизи щодо відсутності впливу хвороби [PERSON] на причини перелому. Вважає, що вина [PERSON] не доведена, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 17.03.2023 року закрито підготовче провадження, справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 01.02.2024 року у справі призначено підготовче судового засідання. Ухвалою суду від 24.04.2023 року закрито підготовче провадження, справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Крамар О.П. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та підтвердженими поданими доказами. Позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Влащенко О.А. щодо задоволення позовних вимог заперечив, підтримав позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вислухавши думку сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. Судом встановлено, що вироком Обухівського районного суду Київської області від 03.12.2021 року у кримінальному провадженні №12018110230000379 обвинувачену [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, та призначено покарання у вигляді одного року обмеження волі. Відповідно до ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком один рік. Також, частково задоволено цивільний позов потерпілої [PERSON] та ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 142\~813 грн. 41 коп. та у відшкодування моральної шкоди 50\~000 грн. 00 коп., а всього стягнути 192\~813 грн. 41 коп. Згідно вищевказаного вироку Обухівського районного суду Київської області від 03.12.2021 року вбачається, що 21.04.2018 року приблизно о 12 год. 30 хв. [PERSON] , перебуваючи на території СТ «Енергетик», що розташоване в с. Старі Безрадичі Обухівського району Київської області, поблизу земельної ділянки та будинку [ADDRESS] , на ґрунті особистих неприязних відносин, під час конфлікту, не маючи наміру на спричинення потерпілій [PERSON] середньої тяжкості тілесного ушкодження та не передбачаючи настання таких наслідків, діючи з необережності, смикнула правою рукою на себе поліетиленовий пакет, який отримала [PERSON] та штовхнула лівою рукою в праве плече, внаслідок чого [PERSON] втратила рівновагу та впала на асфальт, ударившись стегном об тверду поверхню асфальтованої дороги, внаслідок чого отримала тілесні ушкодження у вигляді субналітального перелому шийки правої стегнової кістки зі зміщенням уламків, що відноситься до тілесних ушкоджень середньої ступені тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я понад двадцять один день. Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.06.2022 року вирок Обухівського районного суду Київської області від 03.12.2021 року відносно [PERSON] скасовано, останню звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінчення строків давності, а кримінальне провадження закрито. Крім того, цивільний позов потерпілої [PERSON] залишено без розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як випливає зі змісту мотивувальної частини ухвали Київського апеляційного суду від 22.06.2022 у справі № 372/2824/20, у судовому засіданні обвинувачена [PERSON] просила скасувати вирок та постановити ухвалу, якою звільнити її від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Статтею 284 КПК передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Зокрема, до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить звільнення особи від кримінальної відповідальності. Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі №398/571/15ц зазначив, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінальнокараного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. Таким чином, обвинувачена [PERSON] була обізнана щодо характеру прийняття відповідного процесуального рішення суду, зокрема, те, що підстави прийняття такого рішення суду мають нереабілітуючий характер, і висловила свою згоду на таке закриття кримінального провадження з нереабілітуючої підстави. Суд зазначає, що закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п.1 ч. 2 ст. 284 КПК) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодування заподіяної її діяннями шкоди. Виправдувального вироку у кримінальному провадженні немає, а закриття справи у зв`язку з закінченням строку давності не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1989 № 3. Аналогічні висновки щодо подібного правозастосування викладені в постановах Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі № 185/442/16-к, 15 травня 2019 року у справі № 617/609/15-к, 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к, 10 червня 2021 року у справі № 640/11750/17, 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, 27 травня 2021 року у справі № 577/977/19 тощо. У цій справі обов`язок щодо спростування доводів позивача та доведення відсутності вини [PERSON] у завданні [PERSON] шкоди покладається на сторону відповідача (оскільки вони заперечували проти позовних вимог), які належних та допустимих доказів на спростування презумпції вини заподіювача шкоди та позиції позивача не надали. Так, матеріалами справи встановлено, що 21.04.2018 року [PERSON] була госпіталізована до Обухівської ЦРЛ, де їй була надана первинна медична допомога та встановлено діагноз «закритий субналітальний перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням уламків, рекомендовано оперативне лікування, а саме операція із встановлення штучного суглобу, що підтверджується випискою медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] № 1884. З 24.04.2018 року [PERSON] перебувала на лікуванні в ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» по 03.05.2018 року, де встановлено діагноз субкапітальний перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням уламків. 26.04.2018 року [PERSON] проведено операцію з встановлення тотального еднопротезування правого кульшового суглоба ендопротезом Зімер з безцементним типом фіксації. Вказані обставини підтверджують довідкою-випискою з історії хвороби стаціонарного хворого [PERSON] , № медичної карти 551519. З 04.04.2018 року по 18.05.2018 року Левченко ВП проходила лікування в реабілітаційному відділенні в ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України». Так, внаслідок дії [PERSON] позивач [PERSON] понесла витрати на заміну суглоба у сумі 100\~188 грн. 00 коп., витрати на транспортування у сумі 2\~000 грн. 00 коп., витрати на санаторне лікування у сумі 16\~460 грн. 00 коп., витрати на оплату банківської комісії в сумі 140 грн. 00 коп., витрати на рентгенівські послуги в сумі 400 грн. 00 коп., витрати на медикаменти в сумі 23\~625 грн. 41 коп., а всього понесла витрати у розмірі 142\~813 грн. 41 коп. Вказані вище витрати підтверджені відповідними платіжними документами, наявними у матеріалах цивільної справи. З урахуванням встановлених обставин справи, на підставі досліджених письмових доказів, суд дійшов висновку, що позивачем доведено наявність факту заподіяння їй діями відповідача матеріальної шкоди у розмірі 142\~813 грн. 41 коп. Крім того, позивач [PERSON] просила стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 150\~000 грн., яку обґрунтувала тим, що неправомірні дії [PERSON] та їх наслідки у вигляді тривалого лікування, порушення сну, перенесення операції, підвищення втомленості, завдали їй значну моральну шкоду. Суд визначає розмір моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який у позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. При оцінці обґрунтованості вимог позивача про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які зіткнулися з проблемами можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15.12.2020 в справі 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). За наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що у відповідача виник обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди, у даному випадку стороні позивача, як потерпілій особі. За таких обставин, з`ясувавши усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань, виходячи з принципу співмірності, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, а також враховуючи те, що відшкодування моральної шкоди не повинно призводити до надмірного збагачення, суд дійшов висновку, що справедливою сатисфакцією є сплата на користь позивача моральної шкоди у розмірі 60 000 грн. 00 коп. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 142\~813 грн. 41 коп. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 60 000 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2\~028 грн. 13 коп.

Outcome: partial