Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у лютому 2024 р. позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання протиправними дії відповідача щодо не проведення повного та остаточного розрахунку під час звільнення, стягнення невиплачених при звільненні коштів за невикористану відпустку в розмірі 23636 грн. 10 коп., премію за період роботи з 09.10.2023 по 13.10.2023, середньомісячну заробітну плату за час затримки при проведенні остаточного розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду, стягнення судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.09.2023 позивач був поновлений на посаді лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного відділення клініки терапії Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України з 09.07.2022. На підставі наказу позивачу надано відпустку за період вимушеного прогулу (з 09.07.2022 по 06.09.2023) строком 28 календарних днів з 11.09.2023 та призначена виплата матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки. 09.10.2023 повернувшись після відпустки на роботу, позивача було ознайомлено з наказом про переведення на рівнозначну посаду - лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного кабінету поліклінічного відділення (з денним стаціонаром) клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги та сімейної медицини. Наказом від 13.10.2023 позивача звільнено з посади за згодою сторін. Остаточний розрахунок з ним проведено 18.10.2023. Після звільнення позивач дізнався, що відповідачем, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, не проведено усі розрахунки при звільненні, зокрема, сума ненарахованих відпускних становить 23 636,10 грн., невиплачені кошти за преміювання за період поновлення позивача на посаді. Вказані дії є неправомірними та такими, що порушують права позивача. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2024 визначено головуючого суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 73-74). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.02.2024 позовну заяву залишено без руху (а.с. 77-78). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.02.2024 відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням без виклику сторін (а.с. 89-90). Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. 13.02.2024 відповідачу в електронній формі через електронний кабінет надіслано ухвалу суду про відкриття провадження від 13.02.2024. Документ доставлено до електронного кабінету відповідача (а.с. 92). Позовна заява з додатками до неї надсилалась позивачем в електронній формі на електронний кабінет відповідача (а.с. 70). Відзив на позовну заяву відповідачем у визначений термін не надано, жодних заяв з процесуальних питань від сторони відповідача до суду не надходило. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини справи cудом встановлено, що 06.09.2023 наказом Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби №470-ОС поновлено [PERSON] на посаді лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного відділення клініки терапії з 09.07.2022. Наказано виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.07.2022 по 05.09.2023 в розмірі 304458 грн 28 коп. з утриманням із цієї суми установлених законодаством України податків і зборів (а.с. 24). Наказом відповідача від 08.09.2023 №644-ВВ позивачу надано відпустку за час вимушеного прогулу з 09.07.2022 по 05.09.2023, у період з 11.09.2023 по 08.10.2023 всього 28 календарних днів та наказано виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 р., 2023 р. (а.с. 25). 09.10.2023 з метою упорядкування умов оплати праці працівників Головного центру, Відповідач видав наказ №537-ОС про призначення [PERSON] , лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного відділення клініки терапії, на посаду лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного кабінету поліклінічного відділення (з денним стаціонаром) клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги та сімейної медицини (а.с. 22). Наказом відповідача №549-ОС від 13.10.2023 позивача звільнено з посади лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного кабінету поліклінічного відділення клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги та сімейної медицини. Наказано виплатити грошову компенсацію за 2 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 06.09.2023 по 13.10.2023 (а.с. 21). Наказом відповідача від 13.10.2023 зазначено про необхідність здійснити виплату працівнику [PERSON] середньомісячну заробітну плату за посадою лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного відділення клініки терапії з 06.09.2023 по 08.09.2023 (а.с. 42). Відповідно до наказу наказом начальника Головного центру від 20.10.2023 преміювання [PERSON] за жовтень 2023 р. визначено у розмірі 0 % на підставі рапорту від 13.10.2023 (а.с. 33, 44). Відповідач листом від 05.12.2023 повідомив, що розрахунок відпустки за час вимушеного прогулу з 09.07.2022 по 05.09.2023 (28 днів) здійснювався з посадового окладу (6567,00 грн. - 13 тарифний розряд), але враховуючи, що посадовий оклад менший за розмір мінімальної заробітної плати в 2023 році, то було взято для розрахунку розмір мінімальної заробітної плати: 6700,00*12 місяців: 365 днів*28 дів =6165 грн 56 коп. Розрахунок компенсації відпустки (2 дні) за період роботи з 06.09.2023 по 13.10.2023 було здійснено з мінімальної заробітної плати: 6700,00 * 12 місяців : 365 днів*2 дні = 440,54 грн. (а.с. 40). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно п. 1 ч. 2 роз. 2 Постанови № 100 КМУ «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану (абз. 7 п. 2 Порядку 100). Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку. Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку (п. 4 Порядку). Відповідач листом від 05.12.2023 повідомив, що розрахунок відпустки за час вимушеного прогулу з 09.07.2022 по 05.09.2023 (28 днів) здійснювався з посадового окладу (6567,00 грн. - 13 тарифний розряд), але враховуючи, що посадовий оклад менший за розмір мінімальної заробітної плати в 2023 році, то було взято для розрахунку розмір мінімальної заробітної плати: 6700,00*12 місяців: 365 днів*28 дів =6165 грн 56 коп. Розрахунок компенсації відпустки (2 дні) за період роботи з 06.09.2023 по 13.10.2023 було здійснено з мінімальної заробітної плати: 6700,00 * 12 місяців : 365 днів*2 дні = 440 грн 54 коп. (а.с. 40). З наведеного розархунку вбачається, що відповідачем, відповідно до положень Порядку 100 було проведено нарахування та виплату коштів за відпустку. При цьому, посилання позивача на ту обставину, що для розрахунку компенсації за невикористану відпустку необхідно взяти за основу середньоденну заробітку плату у розмірі 1008 грн 14 коп., визначену постановою Київського апеляційного суду від 05.09.2023, суд не бере до уваги, оскільки вказана середньоденна заробітна плата розраховувалась для визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, для розрахунку якого Порядком 100 встановлено інший розрахунок, який не може бути застосований для обрахунку обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки. Щодо вимоги про нарахування та виплату премії. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати. Зокрема, відповідно до ч. 2 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 97 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про колективні договори та угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Розділом 2 п. 3 колективного договору між адміністрацією Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби та Первинною профспілковою організацією Головного військово - медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби (від імені трудового колективу) на 2022-2025 р.р. визначено, що преміювання працівників здійснювати за умови виконання показників, визначених у положенні про преміювання працівників Головного центру та залежно від особистого внеску в загальні результати роботи, без обмеження індивідуальних премій максимальними розмірами. Преміювання працівників здійснюється, в межах фонду преміювання, створеного в розмірі відсотків фонду заробітної плати та економії фонду заробітної плати за рахунок і в межах фонду оплати праці, визначеного в кошторисах. Положенням про порядок преміювання працівників Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) та Київського санітарно-епідеміологічного загону Державної прикордонної служби України (Додаток №6) зазначено, що преміювання працівників проводиться відповідно до їх особового вкладу в результати роботи, у межах фонду преміювання та економії фонду оплати праці (п. 1.2). Пунктом 1.3 даного положення визначено, що премію одному працівнику визначається відповідно до результатів роботи і максимальними розмірами не обмежується. Розмір премії кожному працівнику, за умови відсутності упущень у роботі, визначається виходячи із розрахункового розміру премії по Головному центру та заробітної плати за фактично відпрацьований час (п. 2.3). Преміювання працівників проводиться щомісяця при виплаті заробітної плати за поточний місяць. Конкретний розмір премії працівникам установлюється залежно від їх особистого вкладу в загальні результати роботи за письмовим поданням керівників структурних підрозділів у межах наявності коштів на цю мету (п. 3.2). У постанові Верховного Суду від 14.12.2020 у справі № 569/11722/16-ц (провадження № 61-31573сво18) зазначено, що доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій належать до видів додаткової заробітної плати. Доплати як складові додаткової заробітної плати, визначаються законодавством і тому становлять обов`язкову частину у структурі заробітної плати (на відміну від премій). В колективному договорі можуть бути передбачені додаткові види доплат, підстави та порядок їх здійснення. Умови колективного договору необхідно розділяти на ті, що дублюють норми позитивного права та ті, що виникають у процесі колективних переговорів між роботодавцем та трудовим колективом і є додатковими гарантіями для працівника. Отже, премія є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, відноситься до додаткової заробітної плати та не становить обов`язкову частину у структурі заробітної плати. Виплата премій є додатковою пільгою працівників, що запроваджена з метою заохочення та стимулювання працівників і не є обов`язковою виплатою. Нарахування премій є правом роботодавця, а не його обов`язком. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 6-2790цс16 та постановах Верховного Суду: від 11.10.2021 року у справі № 201/532/20 (провадження № 61-10845св21), від 23.12.2019 у справі № 194/919/18 (провадження № 61-11377св19), від 24.04.2019 у справі № 127/14573/18 (провадження № 61-3348св19), від 01.10.2018 у справі № 487/6105/16-ц (провадження № 61-26818св18). Судом встановлено, що наказом начальника Головного центру від 20.10.2023 про преміювання працівників за результатами роботи за жовтень 2023 р. зазначено, що [PERSON] преміювати за жовтень 2023 року лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного поліклінічного відділення клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги та сімейної медицини у розмірі 0% на підставі рапорту підполковника медичної служби [PERSON] від 13.10.2023 (а.с. 33, 44). З огляду на викладене вбачається, що розмір премії визначається та виплачується працівникові виключно за поданням керівників структурних підрозділів. Позбавлення премії здійснюється наказом начальника Головного центру. Позивачу визначено преміювання за жовтень 2023 р., відповідно до наказу начальника Головного центру в розмірі 0%. Даний наказ є чинним та в судовому порядку не оскаржувався, протилежного позивачем не доведено. Суд не може перебирати на себе функцію призначення та нарахування премії замість органу, на якого покладені такі повноваження. Тобто суд не може підміняти керівників структурних підрозділів, начальника Головного центру та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу, оскільки це є втручанням в господарську діяльність Товариства. Вказана позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду у справі № 910/6322/20 від 22.04.2021. З огляду на викладене, відсутні правові підстави для нарахування та виплати премії позивачу. Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки при проведенні остаточного розрахунку при звільненні. Положеннями ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов колективного договору. За змістом ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більше як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Позивач зазначає, що з ним було проведено остаточний розрахунок 18.10.2023 розрахунок проведено не в повному обсязі. Судом встановлено відсутність підстав для нарахування та виплати компенсації за невикористану відпустку, премії. З огляду на викладене, підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки при проведенні остаточного розрахунку при звільненні щодо даних складових заробітної плати, відсутні. Посилання позивача, на те, що розрахунок з ним було проведено лише 18.10.2023, а не в день звільнення, з огляду на що наявні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд не бере до увагу, оскільки матеріали справи не містять належних та обгрунтованих доказів зазначених посилань позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. V. Розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed