Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

30 жовтня 2023 року позивач, через свого представника, адвоката Сметанікова А.В., звернувся в суд з позовом до Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Національний Банк України із вимогами про визнання недійсною відмову в приватизації квартири, де зареєстрований та проживає позивач із членами своєї сім`ї, за адресою: [ADDRESS] та зобов`язання відповідача оформити документи на право приватної власності на зазначену вище квартиру в порядку, визначеному законом. Позов обґрунтувано тим, що на підставі ордеру, виданого Крихівецькою сілською радою від 15 квітня 2008 року, позивач разом із своєю сім`єю вселився у квартиру [ADDRESS] . З метою подальшої приватизації займаної квартири, позивач та члени його сім`ї 14 липня 2023 року звернулись до відповідача у передбаченому законом порядку через центр надання адміністративних послуг Івано-Франківської міської ради з заявою про передання у власність позивачеві та членам його сім`ї займану ними квартиру. За результатом розгляду даної заяви, позивачеві було рекомендовано додатково долучити рішення Івано-Франківської міської ради про затвердження акту приймання-передачі у власність громади міста Івано-Франківська вище зазначеної квартири. Після отриманої відповіді департаменту інфраструктури,житлової та комунальної політики Івано-франківської міської ради, позивач звернувся з листом до Національного Банку України, який є власником спірної квартири, у відповідь на який отримав лист від 05.09.2023 із повідомленням про те, що в структурі НБУ відсутній орган приватизації державного житла та що останній не заперечує проти передання у власність позивачеві та членам його сім`ї квартири у порядку, встановленому законом. Таким чином, враховуючи позицію відповідача, висловлену ним у відповіді на заяву позивача, подану 14 липня 2023 року, позицію НБУ, в чиєму оперативному віданні перебуває спірна квартира, а також те, що ордер на вселення сім`ї позивача було видано саме місцевим органом влади Крихівецькою сілською радою за поданням власника житла, позивач вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права. 10 листопада 2023 року представника відповідача Івано-Франківської міської ради подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає, з тих підстав, що на даний час спірна квартира є власністю держави в особі Кабінету Міністрів України і знаходиться в оперативному управлінні Національного банку України, у власність громади міста ІваноФранківська не передавалася, а відповідно Орган приватизації не має підстав, щоб здійснити приватизацію у встановленому законом порядку. Лише після передачі квартири з державної у комунальну власність, позивач зможе скористатися своїм правом на приватизацію двохкімнатної квартири [ADDRESS] . Департамент інфраструктури, житлової та комунальної політики ІваноФранківської міської ради є виконавчим органом Івано-Франківської міської ради та є уповноваженим органом, що здійснює приватизацію житлового фонду, що є в комунальній власності міської територіальної громади у порядку, встановленому законодавством України. 24 листопада 2024 року представник третьої особи Національного Банку України, надав свої пояснення по суті спору в яких заначив, що позивач вселився у спірне житлове приміщення на законній підставі, правомірно та добросовісно користується даним житлом протягом тривалого часу, у передбаченому законодавством порядку звернувся до органу приватизації із відповідною заявою та надав всі необхідні для приватизації квартири документи. Оскільки закон не містить заборон приватизації такого житлового фонду без передачі до комунальної власності, органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовляти позивачу у приватизації займаного ним житла. Також листом від 05.09.2023 позивачу було повідомлено, що у зв`язку з тим, що в структурі НБУ немає органу приватизації, НБУ не заперечує щодо організації проведення приватизації та оформлення Департаментом інфраструктури, житлової та комунальної політики ІваноФранківської міської ради права власності на квартиру. Ухвалою суду від 11 січня 2024 року за клопотанням представника позивача до участі в справі в якості співвідповідача залучено Департамент інфраструктури, житлової та комунальної політики ІваноФранківської міської ради (надалі Департамент). 07 лютого 2024 року від представника відповідача Департаменту надійшов відзив на позовну заяву в якому представник зазначив, що позовні вимоги не визнає з тих підстав, що Департамент, як орган приватизації, вчиняє всі необхідні дії щодо передачі у власність квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян та видає свідоцтва про право власності на підставі документів, перелік яких визначено чинним законодавством. Згідно з п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Позивач звернувся до відповідача, як до органу приватизації, через Центр надання адміністративних послуг із заявою з приводу приватизації квартири [ADDRESS] . Департаментом, як органом приватизації, було досліджено подані позивачем документи та встановлено, що квартира є власністю держави в особі Кабінету Міністрів України і знаходиться в оперативному управлінні Національного банку України. Тому було прийнято рішення, та повідомлено про це позивача, долучити до поданого пакету документів рішення Івано-Франківської міської ради про передачу цього житлового приміщення в комунальну власність Івано-Франківської міської територіальної громади та повторно звернутися до органу приватизації. Такі дії є правомірними, оскільки позивач звернувся до уповноваженого органу приватизації житлового фонду, що є в комунальній власності територіальної громади, однак житло, яке мав на меті приватизувати позивач, належить державі, в особі Кабінету Міністрів України, а відповідно до Положення про Департамент орган приватизації не може здійснювати приватизацію такого житлового фонду. Національний банк України своїм листом від 05.09.2023 повідомив [PERSON] , що не заперечує щодо проведення Департаментом приватизації квартири [ADDRESS] . Але, викладене Національним Банком України суперечить зазначеним вище вимогам законодавства щодо порядку передачі об`єктів житлового фонду з державної в комунальну власність. Тому лише після передачі квартири з державної у комунальну власність, позивач зможе скористатись своїм правом на приватизацію займаної квартири, оскільки наразі, Департамент, як орган приватизації не має підстав здійснити таку приватизацію. 04 березня 2024 року позивач, через свого представника, подав зяаву про збільшення позовних вимог в якій просив суд визнати недійсною відмову Департаменту в оформленні права власності на квартиру, займану позивачем та членами його сім`ї за адресою: [ADDRESS] , зобов`язати Івано-Франківську міську раду в межах її повноважень оформити приймання-передачу спірної квартири у власність територіальної громади для забезпечення подальшої можливості приватизації квартири в установленому законом порядку, зобов`язати Департамент оформити право спільної власності на спірну квартиру на позивача та членіфв його сім`ї. Також 14 травня 2024 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав, вважає, що є всі підстави для оформлення права власності на квартиру за позивачем та членами його сім`ї, НБУ проти цього не заперечує. Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги позову та погодився з поясненнями свого представника. Представник відповідача Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві. Представник відповідача Департаменту в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, у своїх письмових пояснення просив розгляд справи проводити без участі представника. Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно ордеру № 0138, виданого виконавчим комітетом Крихівецької сільської ради від 15.04.2008 року, на підставі рішення Виконавчого комітету Крихівецької сільської ради від 25.03.2008 року, [PERSON] разом із своєю сім`єю вселився у квартиру [ADDRESS] (а.с.10-11). З 04.11.2008 року [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою (а.с.15). Квартира [ADDRESS] згідно свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно та витягу про реєстрацію права власності на підставі рішення виконавчого комітету від 27.11.2007 року перебуває бв державній власності та належить Державі в особі Кабінету міністрів України, в оперативному управлінні Національнго банку України (а.с.7, 9). З метою приватизації квартири, [PERSON] та члени його сім`ї звернулися до органу приватизації, через Центр надання адміністративних послуг Івано-Франківської міської ради, а саме до Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради, із заявою, Вх.№771481 від 14.07.2023 року, про передачу у приватну власність займаної ними квартири (а.с.8). За результатами розгляду заяви [PERSON] від 14.07.2023 року, Департартамент інфраструктури, житлової та комунальної політики ІваноФранківської міської ради повідомив заявника листом за підписом Першого заступника директора Департаменту О. Федоренка, що оскільки квартира [ADDRESS] належить Державі в особі Кабінету Міністрів України та перебуває в оперативному управлінні Національного банку України, необхідно додатково долучити рішення Івано-Франківської міської ради «Про затвердження акту приймання-передачі у власність громади міста Івано-Франківська» вищезазначеної квартири та повторно здати документи в Центр надання адміністративних послуг (а.с.61). Після отриманої відповіді Департаменту, позивач звернувся з листом до Національного Банку України, який є власником спірної квартири, у відповідь на який отримав лист від 05.09.2023 із повідомленням про те, що в структурі НБУ відсутній орган приватизації державного житла та що останній не заперечує протии передання у власність позивачеві та членам його сім`ї квартири у порядку, встановленому законом (а.с. 12-14). Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон). Відповідно до ст. 1 Закону приватизація державного житлового фонду (далі -приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Тобто, залежно від виду державного житлового фонду його приватизацію здійснюють відповідні уповноважені на те органи. Згідно ч. 3 ст. 8 Закону, передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно ч. 3 ст. 9 Житолового кодексу України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад. Згідно з пунктом першим статті 345 Цивільного кодексу України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Відповідно до п. 1.1. Положення про Департамент інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради, затвердженого рішення ІваноФранківської міської ради від 03.02.2023 р. № 16-33, Департамент є уповноваженим органом, що здійснює приватизацію житлового фонду, що є в комунальній власності міської територіальної громади у порядку, встановленому законодавством України. Отже, саме Департамент інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради, як орган приватизації, вчиняє всі необхідні дії щодо передачі у власність квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян та видає свідоцтва про право власності на підставі документів, перелік яких визначено чинним законодавством. Згідно з п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк є юридичною особою, має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і закріплено за ним на праві господарського відання. Виходячи з наведеного, все майно, яке обліковується за Національним банком України перебуває у державній власності. Порядок передачі об`єктів права державної у комунальну власність територіальних громад визначено Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності». Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» цей закон регулює відносини, пов`язані з передачею об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність. Статтею 41 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» визначено особливості передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури. Так, вказаною статтею визначено, що передача об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Ініціатива щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього закону, підприємств, на балансі яких перебувають ці об`єкти, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад. Частиною першою статті 6 цього ж закону визначено, що передача об`єктів здійснюється комісією з питань передачі об`єктів, до складу якої входять представники виконавчих органів відповідних рад, місцевих органів виконавчої влади, органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій, фінансових органів, підприємств, трудових колективів підприємств, майно яких підлягає передачі. Згідно статті 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», управління об`єктами державної власності здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Відповідно до статті 4 вищезазначеного закону, прийняття рішень про передачу об`єктів права державної власності у комунальну власність, здійснюється, зокрема, за рішенням Кабінету Міністрів України щодо об`єктів, визначених у абзацах другому - п`ятому частини першої статті 2 цього Закону, а саме, щодо об`єктів житлового фонду. З викладеного слідує, що лише орган управління майном наділений повноваженнями здійснювати управління об`єктами державної власності та погоджувати передачу вказаного об`єкту державної власності в комунальну власність. Національний банк України своїм листом від 05.09.2023 повідомив [PERSON] , що не заперечує щодо проведення Департаментом інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради приватизації квартири [ADDRESS] , але жождни х активних дій для цього не вчинив, до органу місцевого самоврядування не звертався. Викладене Національним Банком України в своєму листі суперечить зазначеним вище вимогам законодавства щодо порядку передачі об`єктів житлового фонду з державної в комунальну власність. Тому лише після передачі квартири з державної у комунальну власність, позивач зможе скористатись своїм правом на приватизацію займаної квартири, оскільки наразі, Департамент, як орган приватизації не має підстав здійснити таку приватизацію. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У спірному випадку, за встановленими судом обставинами, зміст порушеного права [PERSON] зводиться до того, що внаслідок бездіяльності державних органів він не може отримати у власність квартиру. Фактично, як зазначає позивач, внаслідок неузгодженості дій Національного банку України та Івано-Франківської міської ради, спірна квартира не передана з державної у комунальну власність, а без такої передачі, орган місцевого самоврядування не може ухвалити кінцеве рішення, що безпосередньо порушує його право. Тобто, безоплатна передача квартири позивачу залежить від ряду управлінських та юридично значимих дій, які стосуються безпосередньо відповідачів та третьої особи, в тому числі. А вимога про зобов`язання Івано-Франківську міську раду в межах її повноважень оформити приймання-передачу спірної квартири у власність територіальної громади для забезпечення подальшої можливості приватизації квартири в установленому законом порядку, не є конкретною та такою, що передбачає поновлення порушеного права [PERSON] . Разом з тим, самі по собі такі зобов`язальні дії не призведуть та не гарантують захист порушеного права позивача безоплатного отримання квартири у власність. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вресня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Тому в даному випадку, обраний позивачем спосіб захисту не вирішує проблему без визнання неправомірними дій чи бездіяльності державних органів та визнання права. Суд приходить до висновку про неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та позов є передчасним, зважаючи на те, що право позивача відповідачами не порушено, оскільки квартира перебуває у державній власності. На підставі наведено, відповідно до ст.ст. 1, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 4 Закону України «Про Національний банк України», ст.ст. 1, 6, 41 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», ст.ст. 1, 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», ст. 9 Житлового кодексу, ст. 16, 345 Цивільного кодексу україни,

Outcome: dismissed