Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-09 00:00:00

07.11.2023 року до Охтирського міськрайонного суду Сумської області надійшов цивільний позов, в якому позивач просила суд змінити місце проживання дітей та визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , без зазначення конкретної адреси. В обґрунтування вимоги зазначила, що раніше перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого у них народилось двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу залишились проживати з нею, та перебувати на її утриманні. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 18.12.2019 року у справі № 132/3972/19, було визначено місце проживання неповнолітніх дітей з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Оскільки суд у своєму рішенні вказав місце реєстрації матері та таким чином фактично закріпив за дітьми та матір`ю місце реєстрації за конкретною адресою, вона позбавлена можливості при зміні свого місця реєстрації також перереєструвати своїх дітей, що підтверджується рішенням Відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради Сумської області від 21.09.2023 року № 15-09/3293. Зазначена обставина ускладнює використання права на свободу місця пересування та вибору місця проживання, оскільки діти є неповнолітніми та без згоди обох батьків неможливо зареєструвати їх місце проживання в іншому порядку, тому вона вимушена звернутися до суду із цим позовом. Ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області Ярошенко Т.О. від 01.12.2023 року, справу № 583/5610/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради Сумської області про зміну місця проживання дітей з матір`ю, за підсудністю передано на розгляд до Калинівського районного суду Вінницької області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Калинівського районного суду Вінницької області від 29.12.2023 року, визначено склад суду з розгляду позову про зміну місця проживання дітей з матір`ю: головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 09.02.2024 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 11.04.2024 року, закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача [PERSON] - адвокат КОТЛЯРЕВСЬКИЙ С.О. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] , та третя особа - уповноважений представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради Сумської області, в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку. Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року. Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року). У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»). У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. Слід також зазначити, що у відповідності до статті 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України та учасники справи не були позбавлені об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту. За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності позивача, відповідача та третьої особи, що не може розцінюватись, як порушення їх прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України. Суд, заслухавши вступну промову представника позивача, з`ясувавши обставини, на які він посилається як на підставу заявлених вимог, дослідивши в порядку, визначеному ЦПК України у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, прийшов до наступного висновку. Встановлено, що сторони у справі: позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] раніше перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось двоє спільних дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявними у справі доказами: рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 29.08.2019 року у справі № 132/3000/19 (номер провадження № 2/132/643/19) за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу; свідоцтвом про народження за серією [NUMBER] , виданим 08.07.2014 року виконкомом Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області; свідоцтвом про народження за серією [NUMBER] , виданим 04.05.2016 року виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 18.12.2019 року у справі № 132/3972/19 (номер провадження 2/132/833/19) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Калинівської райдержадміністрації Вінницької області про визначення місця проживання дітей, визначено місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з їх матір`ю [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з відомостями, наданими з відомчої інформаційної системи Державної міграційної служби України на підставі даних, отриманих від Іванівської територіальної громади, та наведених у витягах з Реєстру територіальної громади за №№ 2023/007613830, 2023/007613906 від 21.09.2023 року, малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , відповідно з 08.07.2014 року ( [PERSON] ) та з 28.04.2016 року ( [PERSON] ). Дана адреса: [ADDRESS] , є зареєстрованим місцем проживання відповідача, батька дітей [PERSON] , про що свідчить лист Іванівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області від 25.01.2024 року № 02-22-1-71. Мати дітей - позивач у справі [PERSON] в передбаченому законом порядку зареєструвала 21.09.2023 року своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із чим, звернулася до Центру надання адміністративних послуг Охтирської міської ради Сумської області із заявою щодо реєстрації місця проживання з одночасним зняттям малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за цією ж адресою. Відділом з питань державної реєстрації Охтирської міської ради Сумської області відмовлено [PERSON] в наданні адміністративних послуг, а саме у реєстрації місця проживання з одночасним зняттям малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що місце проживання малолітньої дитини віком до чотирнадцяти років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків, одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків, за згодою іншого з батьків. [PERSON] рекомендовано зібрати повний перелік документів і повторно звернутися до органу реєстраціє (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) для реєстрації місця проживання. Не дивлячись на надану рекомендацію, [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить суд змінити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та визначити їх місце проживання разом із нею, як матір`ю, без зазначення конкретної адреси, при цьому зазначаючи, що в ухваленому рішенні від 18.12.2019 року у справі № 132/3972/19 Калинівський районний суд Вінницької області визначив конкретне місце проживання дітей за адресою: [ADDRESS] . Проте, як свідчить рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18.12.2019 року у справі № 132/3972/19 (номер провадження 2/132/833/19) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Калинівської райдержадміністрації Вінницької області про визначення місця проживання дітей, а саме його мотивувальна та резолютивна частини, суд не визначав, за якою саме адресою малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , повинні проживати разом з матір`ю. Більш того, за змістом частини першої статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина перша статті 161 СК України). Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої дитини за Сімейним кодексом України поняття місця проживання має інший зміст. Це - не конкретна адреса і не конкретний населений пункт із вказівкою на будинок, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до статті 161 СК України, це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. Дана позиція узгоджується також зі змістом статті 33 Конституції України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання на її території, а «прив`язування» одного з батьків, з яким вирішено залишити проживати дитину, до проживання за конкретною адресою безпосередньо суперечить вищевказаному конституційному принципу вільного вибору місця проживання. Частинами першою, другою статті 271 ЦПК України передбачено, що за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання. Якщо викладена в рішенні Калинівського районного суду Вінницької області від 18.12.2019 року у справі № 132/3972/19 (номер провадження 2/132/833/19) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Калинівської райдержадміністрації Вінницької області про визначення місця проживання дітей, його резолютивна частина, є незрозумілою, [PERSON] не позбавлена можливості в порядку статті 271 ЦПК України, звернутися до суду із заявою про його роз`яснення. Подання даного позову не може вплинути на вирішення питання щодо декларування та реєстрації місця проживання дітей віком до чотирнадцяти років, а саме [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою місця проживання їх матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідно до пункту 16 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року № 265, місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. Згідно частини третьої статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. За пунктом 33 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)). Як вбачається із поданого позову, [PERSON] звертаючись до суду із вимогою про зміну місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та визначення їх місця проживання разом із нею, як матір`ю, без зазначення конкретної адреси, посилається на те, що в ухваленому рішенні від 18.12.2019 року у справі № 132/3972/19, Калинівський районний суд Вінницької області визначив конкретне місце проживання дітей за адресою: [ADDRESS] . Натомість, як вбачається із рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18.12.2019 року у справі № 132/3972/19 (номер провадження 2/132/833/19) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Калинівської райдержадміністрації Вінницької області про визначення місця проживання дітей, а саме його мотивувальної та резолютивної частин, суд не визначав, за якою саме адресою малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , повинні проживати разом з матір`ю. Таким чином, [PERSON] не враховано, що у разі незрозумілості їй судового рішення, належним способом захисту в даній конкретній ситуації, який передбачений законом, є звернення до суду в порядку статті 271 ЦПК України, із заявою про його роз`яснення, а у разі незгоди із рішенням Відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради Сумської області про відмову в наданні адміністративних послуг, оскарження його в передбаченому законом порядку. За таких обставин, позивачем був обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, та це є самостійною підставою для відмови в позові з обставин, зазначених у цьому судовому рішенні. Згідно частин першої - третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи із викладеного,

Outcome: dismissed