Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

До Придніпровського районного суду міста Черкаси з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні звернулась [PERSON] . У позові зазначає, що пропрацювала на різних посадах за спеціалізацією лікаря ревматолога в Черкаській обласній лікарні Черкаської обласної ради (ЗКПО 02005585) 26 років. Після навчання в Національному медичному університеті це єдине моє основне місце роботи. 01 серпня 1997 року [PERSON] була прийнята на роботу до Черкаської обласної лікарні. 11 травня 2023 року [PERSON] було звільнено із займаної посади з посади лікаря-ревматолога обласного діагностично консультативного центру КНП «ЧОЛ» Черкаської обласної ради» за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП) з 11 травня 2023 року. Виплату коштів за невикористані дні відпустки позивач отримала 19.05.2023, запис в трудову книжку про звільнення було внесено 30.05.2023 року. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Тобто, в день звільнення (незалежно від підстав звільнення) роботодавець зобов`язується здійснити з працівником повний розрахунок, тобто виплатити працівнику суму заробітної плати та інші належні працівнику кошти (зокрема компенсації за невикористані відпустки, надбавки і тд.) в повному розмірі. Роботодавець вважається таким, що не виконав свого обов`язку щодо розрахунку з працівником якщо виплатив заробітну плату лише частково, або не виплатив заробітну плату взагалі. Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 1 ст. 21, ч. 6 ст. 24 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. В разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум в день звільнення, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (стаття 117 КЗпП України). Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24.12.99 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Розрахунок середнього заробітку проводиться у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (надалі Порядок). Абзацом третім пункту 2 вказаного Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. За змістом абзацу першого пункту 8 Порядку, обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/ годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів. Сума середньоденної заробітної плати [PERSON] відповідно до Довідки про доходи №01-26/1152 ід 29.05.2023 складає: Кількість робочих днів, належних оплаті за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 травня 2023 року по 19 травня 2023 року складає 9 днів. Відтак, сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні становить: 8181,81 (вісім тисяч сто вісімдесят одна гривня 81 коп.). Визначення періодів роботи, відпустки та перебування на лікарняному: Відпрацьований період 01.12.2022 31.12.2022 01.01.2023 31.01.2023 Перебування на лікарняному 01.02.2023 10.02.2023 12.04.2023-26.04.2023 27.04.2023- 07.05.2023 відпустка 13.02.2023 пор 01.04.2023 03.04.2023 16.04.2023 07.05.2023 10.05.2023 Для розрахункового періоду взято грудень 2022 та січень 2023, лютий квітень відсутні нарахування для розрахунку. Розрахунок середньоденної заробітної плати: Розрахунковий період грудень 2022 січень 2023 Робочі дні в січні 2023 22 дні , робочі дні в грудні 2022 22 дні 20000,0+20000,0 / (22+22) = 909,09 Середньомісячне число робочих днів 22 сума середньої зарплати за час вимушеного прогулу 909,09 * 9 затримки = 8181,81 Окремо вважає за необхідне звернути увагу на практику Верховного Суду, яка висвітлює питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як відшкодування, що передбачене за несвоєчасну видачу трудової книжки працівнику. Зазначену позицію Верховний Суд висловив у постанові від 4 листопада 2020 року справа 812/390/16 провадження №К/9901/16011/18. Враховуючи норми статей 47 та 116 КЗпП та норми зазначеної вище Інструкції, Верховний Суд висловив таку позицію: власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику трудову книжку вдень звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Суд акцентує увагу на тому, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Запис у трудову книжку [PERSON] внесено 30.05.2023р. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.01.2019 р. у справі №910/4518/16 зробила висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а тому за відповідні вимоги працівники-позивачі повинні сплачувати судовий збір у порядку, встановленому законом. Враховуючи наведене, сума, з якої позивачу необхідно сплатити 1% (але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), буде складатися із розрахованого розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме 908,0 гривень. Верховний Суд за результатами розгляду справи №446/509/16-ц, звернув увагу на офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу, які слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Тримісячний термін розпочинається з 29.06.2023, з дня офіційного отримання наказу про звільнення. Тримісячний строк подання позовної заяви 30.09.2023р. У відповідності з п.6 ч.3 ст.175 ЦПК України, повідомляю, що заходи досудового врегулювання спору проводилися шляхом листування з відповідачем. На виконання п.10 ч.3 ст.175 ЦПК України підтверджую, що позивачем не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Просить стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради» (Код ЄДРПОУ 02005585) на користь [PERSON] 8181,81 (вісім тисяч сто вісімдесят одна гривня 81 коп.) Представник відповідача у заяві від 20.11.2023 просив застосувати строки позовної давності, оскільки право на подання заяви виникло у позивача 11.05.2023, коли було видано наказ про звільнення, який позивач отримала 29.05.2023. Таким чином, строк звернення сплинув 29.08.2023. Окрім цього, до суду надіслано відзив 29.11.2023. Так, у відзиві представник відповідача зазначає, що позивач звернувся до суду з Позовною заявою 29.09.2023 року і вказує у ній, що право на подання позовної заяви виникло 29.06.2023 року, коли Позивач отримав копію наказу про звільнення. Проте, Позивач отримав наказ про звільнення 29.05.2023 року про що свідчить особистий підпис позивача н рекомендованому повідомленні про вручення. Також, Позивач особисто розписався у повідомленні про вручення копії наказу на звільнення. Таким чином, Позивачем пропущено тримісячний строк встановлений ст. 233 КЗпП України для подання позовної заяви, оскільки даний строк сплив 29.08.2023 року. Також звертають увагу суду, що відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.99 р., не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Як вбачається із Позовної заяви, повний розрахунок з Позивачем Відповідачем проведено 19.05.2023 р., а з даним позовом Позивач звернувся до суду 29.09.2023 року. Таким чином, Позивачем пропущено тримісячний строк передбачений у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.99 р. для подання позовної заяви, оскільки даний строк сплив 20.08.2023 року. Вважають, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період часу з 11.05.2023 року по 19.05.2023 року в сумі 8181грн. 81 коп. не підлягають задоволенню, оскільки до даних вимог сплив строк позовної давності. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч. 2 ст. 128 ЦПК України Відповідач може заперечувати проти позову, посилаючись на незаконність вимог Позивача, їх необґрунтованість, відсутність у Позивача права на звернення до суду або наявність перешкод для відкриття провадження у справі. Всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України Позивачем не зазначено будь-яких поважних причин, які зумовили пропуск строку звернення до суду з даним позовом. Просять відмовити у позові у повному обсязі. Ухвалою суду від 13.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11.01.2024 з занесенням до протоколу судового засідання закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задоволити. Додатково повідомила, що хоча відповідачем і сплачено їй 6586,35 грн., то з такою сумою вона не погоджується, оскільки податки на суму, нараховану працівником за час затримки при звільненні не входять до фонду оплати праці. Представник відповідача у судовому засіданні повідомив, що відповідач під час розгляду справи виконав свій обов`язок та здійснив повний розрахунок з позивачем. Так, сума виплачених коштів є розрахунком за поданою позовною заявою, однак, за виключенням сплачених обов`язкових податків військового збору та податку з доходів фізичних осіб. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що з 11.08.1997 позивач [PERSON] працювала на різних посадах у Черкаській обласній лікарні Черкаської обласної ради. Відповідно до копії наказу 11 травня 2023 року [PERSON] було звільнено із займаної посади лікаря-ревматолога обласного діагностично консультативного центру КНП «ЧОЛ» Черкаської обласної ради» за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП) з 11 травня 2023 року. Виплату коштів за невикористані дні відпустки позивач отримала 19.05.2023. Також, відповідно до наданої виписки про надходження коштів по рахунку [PERSON] 18.03.2024 від КНП «ЧОЛ» Черкаської обласної ради» було здійснено перерахування 6586,35 грн., як середнього заробітку при звільненні, що свідчить про часткове визнання позову відповідачем. Окрім того, відповідно до платіжних інструкцій № 1118 та 1117 від 18.03.2024 КНП «ЧОЛ» Черкаської обласної ради» було сплачено 122,73 грн військового збору із середнього заробітку при звільненні та 1472,73 грн податку з доходів фізичних осіб із середнього заробітку при звільненні. Відповідно по пояснень представника відповідача дані суми були вирахувані з суми 8181,81 грн заявленої у позовних вимогах. Отже, позивач зазначає, що відповідачем незаконно утримано ПДФО та суму військового збору - 1595,45 грн та 858,90 грн судового збору за звернення до суду з позовною заявою. Суд не погоджується з такою позицією відповідача при здійснення розрахунку виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У відповідності до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 року передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної 29.01.2014 року у справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, має разовий характер та не входить до фонду оплати праці (постанови Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18, від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19, провадження № 61-7911св20). На підставі статті 2 Закону України "Про оплату праці" структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року N 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за N 114/8713 (далі - Інструкція N 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції N 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції N 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно із п.п. 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Підпунктом 168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу. Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно - правовими договорами. Відповідно до п.16-1 підр.10 розд. ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням ВР України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування. Отже, відповідач повинен був виплатити позивачу суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8181,81 грн, однак, виплативши 6586,36 грн, відповідач безпідставно утримав 122,73 грн військового збору та 1472,73 податку з доходів фізичних осіб, які підлягають до стягнення на користь позивача. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 1595,45 грн (122,73+1472,73). Крім цього із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплдачений нею судовий збір у розмірі 858,90 грн.

Outcome: approved