Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

21\~лютого 2024\~року представник\~ [PERSON] \~адвокат Грушевська\~Н.І.,\~звернулась до\~Малиновського районного\~суду м.\~Одеси з\~позовом до\~ [PERSON] про\~визнання договору\~купівлі-продажу\~дійсним. Обґрунтовуючи вимоги даного позову позивач вказує на те, що 16.05.1996 року, між [PERSON] , як покупцем, та [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , на підставі довіреності № 981 посвідченої нотаріусом Соколовою Е.Д., 14.03.1996 року як продавцем, був укладений договір купівлі-продажу № 14309 квартири [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу був укладений між сторонами як членами Одеської Товарної Біржі та був зареєстрований на вказаній біржі в день укладання в журналі реєстрації угод під № 14309 від 16.05.1996 р. відповідно до вимог встановленим ст. 15 Закону України " Про Товарну біржу". Домовляючись про укладення договору купівлі-продажу № 14309 між ними були обумовлені усі істотні умови угоди, в тому числі вартість квартири, яку позивач повністю передала представнику відповідача до укладання угоди. Крім іншого, представник продавця засвідчив факт належності продавцю вказаного нерухомого майна та надав оригінали правовстановлюючих документів, на підставі яких він був власником майна, а саме Акт прийому-передачі під № 23/9/282 від 17.11.1994 року, виданого начальником КЗУ ОдВО [PERSON] , та зареєстрованого у ОМБТІ м. Одеси, 13.12.1994 року під № 91 доп. реєстр 3095 стор. 153. Вказаний об`єкт нерухомості на підставі договору купівлі-продажу № 14309 від р. позивач зареєструвала в ОМБТІ та РОН м. Одесі, про що був зроблений відповідний запис в реєстрову книгу під № 94 доп. стор. 173 реєстр. № 3095 від 17.06.1996 року. З моменту укладення договору вона відкрито володіє та користується квартирою. Про те, що укладений договір потребував нотаріального посвідчення позивачці стало відомо лише тепер. Оскільки договір, на підставі якого вона придбала квартиру, нотаріально не посвідчений, вона позбавлена можливості розпоряджатися нею. Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України. 23 лютого 2024 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси вказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 29 лютого 2024 року до суду надійшла заява від представника позивача про усунення недоліків заяви. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 04.03.2024 року було постановлено проводити розгляд справи у спрощеному провадженні із повідомлення та участю сторін. У судове засідання позивач не з`явилася, однак її представник надала до канцелярії суду заяву, в якій просила розглянути справу за її та позивача відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а також вказала, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно не з`явився в судове засідання без поважних причин. Про час та місце розгляду справи був сповіщені належним чином, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями наявними у матеріалах справи (відповідно до положень ч. 11 ст. 128 ЦПК). Відзив у визначений судом строк відповідачі не подали, а тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справу за відсутності відповідачів, згідно вимог ч. 3 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК та ухвалити заочне рішення. Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 16.05.1996 року, між [PERSON] , як покупцем, та [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , на підставі довіреності № 981 посвідченої нотаріусом Соколовою Е.Д., 14.03.1996 року як продавцем, був укладений договір купівлі-продажу № 14309 квартири [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу був укладений між сторонами як членами Одеської Товарної Біржі та був зареєстрований на вказаній біржі в день укладання в журналі реєстрації угод під № 14309 від 16.05.1996 р. відповідно до вимог встановленим ст. 15 Закону України " Про Товарну біржу" Домовляючись про укладення договору купівлі-продажу № 14309 між ними були обумовлені усі істотні умови угоди, в тому числі вартість квартири, яку позивач повністю передала представнику відповідача до укладання угоди. Крім іншого, представник продавця засвідчив факт належності продавцю вказаного нерухомого майна та надав оригінали правовстановлюючих документів, на підставі яких він був власником майна, а саме Акт прийому-передачі під № 23/9/282 від 17.11.1994 року, виданого начальником КЗУ ОдВО [PERSON] , та зареєстрованого у ОМБТІ м. Одеси, 13.12.1994 року під № 91 доп. реєстр 3095 стор. 153. Вказаний об`єкт нерухомості на підставі договору купівлі-продажу № 14309 від р. позивач зареєструвала в ОМБТІ та РОН м. Одесі, про що був зроблений відповідний запис в реєстрову книгу під № 94 доп. стор. 173 реєстр. № 3095 від 17.06.1996 року. Спірний договір був підписаний сторонами 16.05.1996 року, тобто у період дії ЦК Української РСР 1963 року, то застосуванню підлягають саме норми вказаного Кодексу. Відповідно до ст.\~153\~ЦК\~Української\~РСР 1963\~року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. За положеннями ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року, договір купівлі продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). На час укладення вищевказаного договору купівлі продажу в червні 2000 року позивачу не було відомо, що правочин відповідно до ст.\~47\~Цивільного Кодексу\~Української РСР (1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. Так, згідно ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі продажу в 2000 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Згідно із ст.\~328\~ЦК\~України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст. 8, 9, 15 Закону України № 1956-XII від 10.12.1991 року «Про товарну біржу»\~членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно зі статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні та фізичні особи. Членами товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обліку та товарній біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні договору купівлі продажу було досягнуто згоди за всіма істотними умовами договору. Згідно ч. 1 ст.\~319\~ЦК\~України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст. 319 ЦК України\~власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст.\~3\~ЦК\~України та ч. 1ст. 321 ЦК України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. Згідно ч. 1 ст.\~16\~ЦК\~України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст.\~16\~ЦК\~України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст.\~15\~ЦК\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно був укладений договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , при вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі продажу квартири, правочин був реальним і вчиненим у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році, позивач придбала квартиру у свою власність у відповідача, виконавши взяті на себе зобов`язання за договором купівлі продажу, зареєструвавшись за адресою вказаної квартири, а відповідач в свою чергу виконав зобов`язання по передачі квартири позивачу, виїхав з житлового приміщення та знявся з реєстраційного обліку за вказаною адресою. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги правомірні, підтверджені нормами ст.\~47\~ч.\~2\~ЦК\~України в редакції 1963 року, що регулювала дані правовідносини на час укладення договору купівлі продажу і підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.\~81\~ЦПК\~України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.\~13\~ЦПК\~України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі вищезазначеного суд вважає можливим захистити права позивача та визнати зазначений договір купівлі продажу дійсним. Отже, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання дійсним Договору № 14309 купівлі продажу нерухомого майна від 16.05.1996 року. На підставі ст. 47 ЦК України (1963 рік),

Outcome: approved