Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачки, про виключення запису як батька з актового запису про народження дитини, посилаючись на те, що він в дійсності не є біологічним батьком двох дітей, народжених до укладення їх шлюбу. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач та його представниця позовні вимоги підтримали у повному обсязі, позов просять задовольнити. \~ \~ \~ \~Позивач пояснив, що він періодично, починаючи з 2009 року мав інтимні стосунки з відповідачкою. Вони на певний час припиняли спілкування та поновлювали його знову. Починаючи з 2021 року вони почали спільно проживати до серпня 2023 року. У цей останній період часу вони уклали шлюб та у них народилась спільна дитина. Позивач також визнав батьківство на двох старших дітей, документально це оформив. Про те, що він не є батьком двох старших дітей, позивач вказує, що дізнався зі слів відповідачки під час сварки. \~ \~ \~ \~Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала, однак вказала на неправдивість тверджень позивача. Відповідачка пояснила, що визнає той факт, що двоє її старших дітей не є дітьми позивача і інколи цього факту не приховувала. У зв`язку із цим вона категорично заперечує проти призначення генетичної експертизи. Перші інтимні стосунки з позивачем вона мала у 2020 році, коли почала з ним зустрічатись, вже маючи двох дітей від інших чоловіків. Позивач був обізнаний про те, що він не є батьком даних дітей з самого початку їх спілкування. У жовтні 2022 року позивача мобілізували до лав ЗСУ, 20.01.2023 між ними було укладено шлюб, а згодом у них народилась спільна дитина. В цей час позивач визнав батьківство стосовно дітей відповідачки, що слугувало підставою для його демобілізації з лав ЗСУ. А вказаний позов позивач подав після того, як відповідачка почала стягувати з нього аліменти на утримання трьох дітей, оскільки він фактично створив іншу сім`ю. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення сторін (їх представників), вивчивши матеріали справи в межах наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що між сторонами було зареєстровано шлюб 20.01.2023. Однак, як вказують сторони, відносини між ними погіршились, і вони припинили спільне проживання. Відповідачка вказує, що це пов`язане із тим, що позивач їй почав зраджувати з квітня 2023 року. Згідно копії свідоцтва про народження батьком [PERSON] [INFO] вказаний [PERSON] (а.с.3). З копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін до актового запису цивільного стану вбачається, що 11.02.2023 до актового запису про народження [PERSON] було внесено зміни в частині зазначення відомостей про батька, змінено її прізвище та по-батькові, зокрема внесено відомості про батька [PERSON] (а.с.5-6). З копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін до актового запису цивільного стану вбачається, що 19.04.2023 до актового запису про народження [PERSON] було внесено зміни в частині зазначення відомостей про батька, змінено її прізвище та по-батькові , зокрема внесено відомості про батька [PERSON] (а.с.7-8). Позивач заперечує своє батьківство по відношенню до вище вказаних дітей, пояснює, що вважав себе їх біологічним батьком на час реєстрації вказаних фактів. Проте суд вважає такі пояснення позивача нелогічними та неправдивими. Зокрема, позивач визнає обставину, що до початку його мобілізації до лав ЗСУ він взагалі не спілкувався та не цікавився вказаними дітьми, не надавав будь-якої допомоги, хоча, як вказує, періодично спілкувався із відповідачкою. Отже, позивач ставився до вказаних дітей як до чужих, що цілком узгоджується саме з версією пояснень відповідачки, про те, що до 2020 року вона з позивачем взагалі не мала близького спілкування, дітей народила від інших чоловіків, про що знав позивач та члени його родини.. Крім того, позивач стверджував, що, наприклад, він мав з відповідачкою інтимні стосунки на день [PERSON] у 2018 році, (тобто на початку липня), а потім вони припинили спілкування до 2021 року. На неодноразові уточнення головуючого позивач чітко наполягав саме на такій хронології. При цьому позивач вважає нормальним, що дитину відповідачка народила [INFO] , тобто через 11 місяців і за таких обставин він не мав жодних сумнівів стосовно свого батьківства. Також судом були допитані свідки сторони позивача. Так, допитана у якості свідка [PERSON] (рідна сестра позивача) у своїх показаннях вказала, що вона з [PERSON] були подругами, неодноразово ночували одна в одної, спілкувались. Свідок вказала, що [PERSON] почав мати близькі стосунки із відповідачкою з 2011 року, вони періодично розходились та знову сходились (дати та періоди вона не пам`ятає і не може вказати). Чому брат ніколи раніше не цікавився та не піклувався за своїх дітей свідок пояснити не змогла. Також судом був допитаний свідок [PERSON] (односелець позивача). Даний свідок вказав, що йому не відомо хто є батьком двох старших дітей відповідачки. Вказав, що йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] в період мобілізації до лав ЗСУ позивача узгодили, що старші діти його. Оцінюючи показання свідка [PERSON] суд вважає їх неправдивими та не приймає до уваги. Судом враховується, що свідок, як вона сама вказала, на даний час перебуває у неприязних стосунках із відповідачкою та при цьому є рідною сестрою позивача, а тому очевидно зацікавлена у результатах розгляду вказаної справи на користь її рідного брата. Крім того, показання свідка є суперечливими та нечіткими та не узгоджуються навіть із поясненнями самого позивача. Наприклад, свідок вказала, що близькі стосунки у сторін вперше почались з 2011 року, тоді як позивач вказував що вони вперше почались з 2009 року і у 2011 році припинились на певний період часу (до 2014 року). Також відповідачка категорично заперечує такі показання свідка. Оцінюючи показання свідка [PERSON] суд вважає їх у більшості своїй фактично беззмістовними. А пояснення свідка про те, що сторони узгодили між собою позицію про батьківство позивача, суд розцінює, як існування відповідної домовленості між сторонами, при якій позивач був обізнаний про реальних батьків дітей, однак маючи на меті створити підстави для демобілізації з лав ЗСУ, визнав своє батьківство усвідомлено. Такі висновки суду цілком узгоджуються із поясненнями, наданими суду відповідачкою, які є чіткими, логічними та послідовними. Згідно ч.1,2,5 ст.136 СК України визначено, що: Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до\~частини першої статті 123\~цього Кодексу. Відповідачка беззаперечно визнає факт відсутності кровного споріднення між її старшими дітьми та [PERSON] , а тому дана обставина не потребує доказування. Крім того, відповідачка визнає позовні вимоги у повному обсязі і не заперечує проти задоволення даного позову. При вирішені питання про можливість прийняття визнання позову відповідачкою суд виходить із такого. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч.4 ст.206 ЦПК України). Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Суд враховує, що відповідачка не є юридично грамотною людиною, ображена на позивача за його зраду у їх сімейному житті, між ними існують напружені стосунки, а тому вона не хоче мати із ним будь-яких взаємовідносин. З врахуванням пояснень відповідачки, які суд вважає правдивими, логічними та такими, що узгоджуються із рештою досліджених доказів у справі у їх сукупності, таке визнання позову суперечить закону, а саме ч.5 ст.136 СК України, яка заперечує право особи оспорювати своє батьківство, якщо така особа в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком. Крім того, судом враховуються і законні інтереси дітей, які мають переважне значення у вказаній справі, з врахуванням того, що позивач зобов`язаний сплачувати аліменти на їх утримання у судовому порядку (обставина щодо існування судового рішення про сплату аліментів визнається обома сторонами). В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч.1-2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII). Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я житини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ч.2, 3 ст. 150 СК України). Законодавством передбачено обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права та обов`язки її батьків, інших осіб. Задоволення позову про оспорювання батьківства призведе до скасування відповідних зобов`язань позивача перед дітьми. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1-3 ст. 12 ЦПК України). За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.5 ст.136 СК України в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог ч.3 ст. 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідачка у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати. Водночас, визнання відповідачкою обставини відсутності кровного споріднення між дитиною та особою, яка записана батьком дитини на підставі ст. 126 СК України, само по собі без оцінки доказів у їх сукупності не є підставою для задоволення позову з підстав, передбачених ч. 5 ст. 136 СК України. Разом з тим, на позивача відповідно до норм ст. 12 ЦПК України покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх вимог і заперечень, не обмежуючись лише доведенням факту відсутності кровного споріднення. Такими обставинами у цій справі є наявність стосунків між позивачем і відповідачкою з 2011 по 2020 роки, до народження дітей, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і які за своїм характером, тривалістю могли бути підставою для утвердження у останнього впевненості, що він за таких обставин є біологічним батьком дітей. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували його доводи про наявність між ним та [PERSON] стосунків протягом 2011-2020 років. Обставинами, які визнаються обома сторонами у справі є те, що стосунки між ними існували у 2020-2023 роках, тобто вже після народження дітей. Твердження позивача про те, що народження однієї з дітей, [PERSON] 19.09.2019 року, через 11 місяців після інтимних стосунків з відповідачкою (як про те стверджує позивач, оскільки відповідачка будь-які близькі стосунки із ним до 2020 року взагалі заперечує) є нормальним явищем, саме по собі говорить про неправдивість таких тверджень і безпідставність позиції [PERSON] . Отже, за таких обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та безпідставними. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed