Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] (далі позивачка, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач 1, [PERSON] ), [PERSON] (далі відповідач 2, [PERSON] ), у якому просила: визнати за [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) право власності в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] на 1/2 частину автомобіля, марки Skoda, модель Octavia, 2004 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ; 1/2 частину автомобіля, марки VOLKSWAGEN, модель PASSAT, 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ; 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 3222480600:03:008:5122, площа 0,0300 га, вид цільового призначення для індивідуального садівництва, місце розташування: тг Білогородська, Київська область, Бучанський район. На обґрунтування вимог позивачка зазначає, що за час шлюбу між позивачкою та її померлим чоловіком [PERSON] набуто спільне майно подружжя, а саме: автомобіль, марки Skoda, модель Octavia, 2004 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належав померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ 8048 16\~лютого 2021 року, згідно з повідомленням територіального сервісного центру 3246 від 26 липня 2023 року № 31/10-3246-778; автомобіль, марки VOLKSWAGEN, модель PASSAT, 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належав померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 04 липня 2015 року, згідно з повідомленням територіального сервісного центру 3246 від 26 липня 2023 року № 31/10-3246-778; земельна ділянка, площею 0,0300 га, вид цільового призначення для індивідуального садівництва, місце розташування: тг Білогородська, Київська обл., Бучанський р-н.. кадастровий номер 3222480600:03:008:5122, що належала померлому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 26 липня 2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грицюк П. В. за реєстровим № 2158, та договору поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю, посвідченого 22 вересня 2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грицюк П. В. за реєстровим № 2939. Після смерті чоловіка позивачка звернулась до державного нотаріуса Вишневої державної нотаріальної контори Філатової\~І.\~І. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , однак їй було відмовлено, оскільки спадкоємцями за законом 1 черги є: батько померлого [PERSON] , [INFO] , та мати померлого [PERSON] , [INFO] . При цьому, до спадкової справи не подана довідка з останнього місця реєстрації померлого, яка підтверджувала б фактичне прийняття спадщини вищевказаними спадкоємцями. У цій постанові державним нотаріусом зазначено, що неможливо встановити факт прийняття спадщини шляхом реєстрації з померлим за однією адресою на день його смерті, а також неможливо встановити коло спадкоємців, які прийняли спадщину, і визначити частку у спадщині кожного з спадкоємців. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28\~серпня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у цій справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2023\~року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано від Вишневої державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, яка заведена після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20\~березня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання 09\~травня 2024 року учасники процесу не з`явились, про дату, час та місце його проведення повідомлялись належним чином. Відповідачі відзив на позов не подали. У зв`язку з неявкою сторін, у силу частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши наведені в позовній заяві доводи та перевіривши матеріали справи, суд установив таке. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 04 вересня 2010 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 03 лютого 2023 року. За час шлюбу позивачкою та її померлим чоловіком набуто спільне майно подружжя, а саме: автомобіль, марки Skoda, модель Octavia, 2004 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належав померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ 8048 16 лютого 2021 року, згідно з повідомленням територіального сервісного центру 3246 від 26 липня 2023 року №\~31/10-3246-778; автомобіль, марки VOLKSWAGEN, модель PASSAT, 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належав померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 04 липня 2015 року, згідно з повідомленням територіального сервісного центру 3246 від 26 липня 2023 року №\~31/10-3246-778; земельна ділянка, площею 0,0300 га, вид цільового призначення для індивідуального садівництва, місце розташування: тг Білогородська, Київська обл., Бучанський р-н.. кадастровий номер 3222480600:03:008:5122, що належала померлому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 26 липня 2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грицюк П. В. за реєстровим № 2158, та договору поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю, посвідченого 22 вересня 2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грицюк П. В. за реєстровим № 2939. Після смерті [PERSON] державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Філатовою\~І.\~І. відкрито спадкову справу №\~142/2023. У подальшому, у строк, визначений законодавством України, та з метою оформлення права на спадщину, [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Вишневої державної нотаріальної контори Філатової\~І.\~І. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] . Проте, 04 серпня 2023 року державним нотаріусом винесено постанову №\~1078/02-14/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, мотивуючи тим, що спадкоємцями за законом 1 черги є: батько померлого [PERSON] , [INFO] , та мати померлого [PERSON] , [INFO] . Однак, до спадкової справи не подана довідка з останнього місця реєстрації померлого, яка підтверджувала б фактичне прийняття спадщини вищевказаними спадкоємцями. У цій постанові державним нотаріусом зазначено, що неможливо встановити факт прийняття спадщини шляхом реєстрації з померлим за однією адресою на день його смерті, а також неможливо встановити коло спадкоємців, які прийняли спадщину, і визначити частку у спадщині кожного з спадкоємців. Водночас, судом установлено, що 04 серпня 2023 року позивачкою отримано свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (на те майно, що згадане вище) за №\~1-535 та №\~1-534, видані державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Філатовою\~І.\~І. Указане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 04 серпня 2023 року №\~341610574 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 жовтня 2016 року №\~71203172. Указані обставини стали підставою для звернення з цим позовом за захистом порушених прав та інтересів [PERSON] . При встановлені фактичних даних, дослідженні матеріалів справи та пояснень сторін, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке. Відповідно до статтей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За приписами частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Згідно з статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За приписами статті 1261 ЦК України установлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Поряд з цим, за нормами статті 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Указана правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21\~квітня 2021 року у справі №\~332/3923/18. Крім того, за змістом пункту 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №\~24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку можливе у випадку, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як установлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка не змогли отримати свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному порядку, оскільки спадкоємцями за законом 1 черги після сметрі [PERSON] є: батько померлого [PERSON] , [INFO] , та мати померлого [PERSON] , [INFO] . Також, до спадкової справи не подана довідка з останнього місця реєстрації померлого, яка підтверджувала б фактичне прийняття спадщини вищевказаними спадкоємцями. У цій постанові державним нотаріусом зазначено, що неможливо встановити факт прийняття спадщини шляхом реєстрації з померлим за однією адресою на день його смерті, а також неможливо встановити коло спадкоємців, які прийняли спадщину, і визначити частку у спадщині кожного з спадкоємців Водночас, судом установлено, що батьки померлого не вступали у спадщину, не подавали відповідні заяви до державного нотаріуса. Будь-яких заперечень щодо отримання спадщини позивачкою до суду не надали. Отже, позивачка, як спадкоємиця після смерті свого чоловіка [PERSON] , має право в порядку спадкування за законом на все майно останнього, що було набуте за життя. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява від 10 лютого 2010\~року №\~4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.), серія A,303-A, п. 29). Відповідно до вимог частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved