Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

23.11.2023 року АТ «ТАСКОМБАНК» звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості за договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 113/5151398-СК від 28.08.2018 року в розмірі 119\~429 грн. 80 коп. В обґрунтування позовуних вимог зазначено, що 28.08.2018 року [PERSON] підписала Заяву-договір № 113/5151398-СК про приєднання до публічної пропозиції AT «ТАСКОМБАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідно до умов цього договору банк надав [PERSON] 70\~500,00 грн. кредитних коштів у вигляді кредитного ліміту, процентна ставка за користування кредитними коштами встановлена 39,60 % з 28.08.2018 року, 43,2% з 03.02.2019 року, строк користування 12 місяців з автоматичною пролонгацією, призначення кредиту на споживчі потреби. Підписавши Заяву-договір відповідач підтвердила факт ознайомленості, обізнаності та розуміння умов кредитування. Посилаючись на неналежне виконання [PERSON] умов договору, банк просив стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла станом на 24.10.2023 року у розмірі 119\~429 грн. 80 коп., з яких 70\~500 ,00 грн. заборгованість за тілом кредиту та 48\~929 грн. 80 коп. заборгованість за процентами. Крім цього, позивач просив про стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 2\~684,00 грн. Ухвалою суду від 23.11.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 26.02.2024 року до суду надійшов відзив на позов. Заперечення проти позову [PERSON] обґрунтовує таким. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на недоведеність отримання кредитних коштів на підставі зазначених банком умов, оскільки: - публічна пропозиція на комплексне обслуговування нею не підписана; - підписання паспорту споживчого кредитування не свідчить про узгодження сторонами істотних умов споживчого кредиту. Як на доказ перерахування кредитних коштів банк посилається на виписку по рахунку, проте виписка не є первинним банківським документом, тому не може свідчити про перерахування коштів. При цьому, Витяг з Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб не підписаний сторонами. З виписки по особовому рахунку за період з 28.08.2018 року по 24.10.2023 року випливає, що станом на 25.07.2023 року позивачем нарахована заборгованість 63\~778 грн. 17 коп., яка не співпадає із заявленою сумою у позові. З виписки неможливо встановити структуру та підстави нарахування заборгованості в сумі 63\~778 грн. 17 коп. Крім того, відповідач звертає увагу, що до позову надано кредитний договір № 262.211.74544 від 15.08.2017 року укладений між ПАТ «ІДЕЯ БАНК» та відповідачем, так самі і інші документи. Тому надані виписки по рахункам, копії документів щодо ПАТ «ІДЕЯ БАНК» не підтверджують заявлені позивачем вимоги. У доданих позивачем додатках до позовної заяви відсутні докази ознайомлення відповідача з публічною пропозицією на комплексне обслуговування фізичних осіб та надання відповідачу копій цих документів. Також не надано доказів отримання [PERSON] графіків платежів, розрахунку сукупної вартості кредиту, відкриття банківського рахунку, доказів надсилання позичальнику електронного платіжного засобу у вигляді картки, не надано належних первинних фінансових документів про отримання та повернення нібито кредитних коштів. Підписаний [PERSON] документ паспорт споживчого кредитування, не може свідчити про узгодження сторонами істотних умов договору. Також [PERSON] зазначає, що попередньо нею понесено витрати на правову допомогу в розмірі 5\~900,00 грн. \~ \~ \~ \~11.03.2024 року від представника позивача до суду надійши письмові пояснення. Стислий зміст такий. Матеріалами позову доведено виникнення між сторонами кредитних відносин, у тому числі погоджено умови кредитування; виписки з рахунку позичальника є належними та допустимими доказами у справі; позичальник тривалий час активно користувався кредитними коштами; Верховний Суд у своїй постанові від 02.08.2023 року у справі № 607/16519/21 та Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 зазначали, що у разі, якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається. Також, представник зазначає, що розмір заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу не відповіє критеріям реальності, співмірності та розумності, а тому витрати не підлягають відшкодуванню. 25.03.2024 року відповідачем надано до суду письмові підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 9\~000,00 грн. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав клопотання, в якому просить цивільну справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилась, заяв та клопотань суду не надала, проте скористалась своїм правом надала відзив на позов та підтвердження понесених витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», рішення від 07.07.1989 року, заява № 11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справу, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді, суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Частиною першої ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 28.08.2018 року [PERSON] підписала Заяву-договір №113/5151398-СК про приєднання до публічної пропозиції AT «ТАСКОМБАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (а.с. 8). Заява-договір містить ідентифікуючі позичальника дані та суму бажаного кредитного ліміту 47\~076 грн. 73 коп. Будь-яких інших даних про умови кредитування Заява-договір не містить. Також до матеріалів справи додано паспорт споживчого кредиту за картою «Велика П`ятірка», який містить підпис [PERSON] також у ньому визначено розмір процентної ставки 40,43 % (а.с. 8, зворіт). При цьому, 28.08.2018 року [PERSON] написала заяву на безготівкове перерахування коштів (договір 100976697701 від 08.02.2018 року на суму 22\~419 грн. 73 коп. отримувач ПАТ «ПУМБ», договір Z62.211.74544 від 15.08.2017 року на суму 24\~657,00 грн. отримувач ПАТ «ІДЕЯ БАНК») (а.с. 9). Також, до позову надано кредитний договір Z62.211.74544 від 15.08.2017 року, укладений між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] на суму 38\~904,00 грн. (а.с. 11), квитанції від 13.07.2018 року на суму 2 710,00 грн., від 15.08.2018 року на суму 2 710,00 грн., від 04.05.2018 року на суму 705,00 грн., від 14.05.2018 року на суму 1 400 грн., від 14.06.2018 року на суму 2 750,00 грн., від 16.03.2018 року на суму 2 705,00 грн, від 11.05.2018 року на суму 450,00 грн., від 15.01.2018 року на суму 2\~710,00 грн., від 14.02.2018 року на суму 2 710,00 грн. як погашення заборгованості за кредитним договором Z62.211.74544 від 15.08.2017 року (а.с. 12-15). Станом на 24.10.2023 року [PERSON] має заборгованість у розмірі 119\~429 грн. 80 коп., з яких 70\~500,00 грн. за тілом кредиту та 48\~929 грн. 80 коп. за процентами по кредитному договору № 113/5151398-С від 28.08.2018 року, про що надано до суду розрахунок заборгованості (а.с. 25-28). Також матеріали справи містять банківську виписку по рахунку [PERSON] за договором за період з 28.08.2018 року по 24.10.2023 року (а.с. 29-109). Згідно з п. 5.3 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 18.06.2003 року № 254 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.07.2003 року за № 559/7880, особові рахунки та виписки з них є регістрами, які Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (п. 5.1. цього Положення). Відповідно до висновку, наведеному у постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року (справа № 355/558/18, провадження № 61-10222св19), виписка про рух коштів по рахунку, свідчить про фактичне отримання кредитних коштів та наявність заборгованості за тілом кредиту. Із наданих позивачем доказів, зокрема виписки за рахунком [PERSON] вбачається, що остання користувалась кредитними коштами, а також здійснювала повернення кредитних коштів позивачу. Всі ці дії свідчать про те, що відповідач отримувала кредитні кошти та користувалась ними з частковим поверненням. Відповідно до частин першої, другої ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторон-німи (договори). Згідно із частинами першою, другою ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами ). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як передбачено ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Із положень частини першої ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою ст. 638 ЦК України установлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом частин першої, другої ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно із частиною першою ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Проте, Заява-договір про приєднання до публічної пропозиції хоч і містить особистий підпис [PERSON] , проте не містить погоджених сторонами процентів за користування кредитними коштами. Такі дані містить паспорт споживчого кредитування, який також підписаний позичальником. Проте суд не має підстав вважати, що підписуючи паспорт споживчого кредитування, [PERSON] погоджувала зазначений у ньому розмір процентів за користування коштами, з огляду на таке. Паспорт споживчого кредиту це лише інформація, необхідна для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття позичальником обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, у тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту, яка надається кредитодавцем споживачу до укладення кредитного договору, а умови договору про споживчий кредит та форма його укладення визначені Законом України «Про споживче кредитування». Ознайомлення із Паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означають укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки у паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.05.2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20). Відповідно до частин першої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, паспорт кредиту не є належним доказом щодо погодженої між сторонами процентної ставки за користування кредитними коштами, оскільки зі змісту цього паспорту слідує, що наведені обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача є репрезентативними, базуються на обраних споживачем умовах кредитування, і на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку; реальна річна процентна ставка обчислена на припущеннях про те, що процентна ставка, інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит. Використання інших способів надання кредиту та\\або зміна інших вищезазначених умов кредитування можуть мати наслідком застосування іншої реальної річної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача. Умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в наданому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий і сімейний стан, розмір доходів тощо. Отже, у зв`язку з тим, що матеріали справи не містять безсумнівних доказів щодо істотних умов укладеного сторонами кредитного договору, то наданий позивачем розрахунок заборгованості достовірно не вказує на розмір невиконаного боржником зобов`язання. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами задоволенню не підлягають. Разом із тим, оскільки фактично отримані та використані позичальником грошові кошти у добровільному порядку не повернуті, кредитор вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати свій обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Однак з доданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що протягом існування кредитних зобов`язань сплачені [PERSON] кошти АТ «ТАСКОМБАНК» зараховував на погашення процентів 66\~767 грн. 45 коп. Оскільки судом встановлено, що нарахування процентів не передбачено умовами кредитного договору, то 66\~767 грн. 45 коп. повинні були зараховуватися на погашення тіла кредиту. За таких обставин позовна вимога про стягнення з [PERSON] 70\~500,00 грн. тіла кредиту підлягає частковому задоволенню, з урахуванням уже сплачених та безпідставно зарахованих на погашення процентів 66\~767 грн. 45 коп. Отже, стягненню з відповідача підлягає 3\~732 грн. 55 коп. тіла кредиту. Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене у статті 6 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і сталу практику Європейського суду як джерело права. Згідно із ст. 6 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 свого рішення від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити у контексті преамбули Конституції України, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» зазначено, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, письмових та речових доказів, висновків експертів. Згідно із нормами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо вимог сторін про стягнення витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У відзиві на позовну заяву відповідач просила у задоволенні позовних вимог відмовити та стягнути з банку 9\~000,00 грн. витрат на правничу допомогу. При цьому надано до суду: договір про надання правової допомоги № 155/1 від 27.11.2023 року, орер на надання правничої допомоги серії АР № 1161885 від 05.02.2024 року, акт-розрахунок від 22.03.2024 року на суму 9\~000,00 грн., квитанція № 42 від 22.03.2024 року на суму 9 000,00 грн. Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно з положеннями частин 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Форма взаєморозрахунків, при якій сума гонорару адвоката залежить від результату (виграшу) справи, у практиці отримала назву «гонорару успіху». Аналіз цієї складової гонорару наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18, в якій викладено висновок, що питання дійсності зобов`язання виплатити гонорар успіху слід розглядати в межах правовідносин, які склалися між адвокатом і його клієнтом, у межах правовідносин між якими і може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. У контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх співмірність із ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача. Зазначений висновок відповідає позиції Європейського Суду, який у рішенні від 19.10.2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§55). Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру. Отже, за наявності таких угод при вирішенні питання відшкодування судових витрат Європейський Суд керується не ними, а іншими наведеними вище чинниками, які стосуються роботи адвоката, насамперед принципом розумності судових витрат (рішення від 22.02.2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини»). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial