Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

Заявник, [PERSON] , звернувся із заявою до суду, в якій просить встановити факт постійного проживання на території України у [ADDRESS] станом на 24 серпня 1991 року. Заяву мотивовано тим, що він народився [INFO] в с. Рокосово, Хустського району Закарпатської області, де проживав усе своє життя та проживає і зараз. Вважає себе громадянином України. Після проходження військової служби в радянській армії пішов працювати моряком. Звільнився у липні 1991 року та повернувся в Україну для постійного місця проживання. В цей період часу заявник не здійснив обмін паспорта громадянина СРСР на паспорт громадянина України зразка 1994 року, який у подальшому було ним втрачено. Вказує на те, що 22 листопада 1995 року уклав шлюб, який зареєстровано 22.11.1995р. у виконавчому комітеті Рокосівської сільської ради Хустського району Закарпатської області. Реєстрацію шлюбу було проведено на підставі паспорта громадянина СРСР. У 2023 році заявник звернувся до Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області для отримання паспорта громадянина України, однак у видачі паспортного документа йому було відмовлено, оскільки у органі відсутні дані про постійне місце проживання заявника на території України. Заявнику було рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Представник заінтересованої особи, О. Радь направив до суду письмові пояснення, відповідно до яких просив відмовити у задоволенні заяви, у зв`язку із тим, що на теперішній час у заінтересованої особи не має законних підстав для оформлення заявникові паспорта громадянина України, тому як є неможливим встановити факт проживання заявника на території України станом на 24.08.1991р. Вказує на те, що згідно листка прибуття,заявник вказує дату прибуття 01.09.1992 р. У судовому засіданні заявник, зазначив, що з липня 1991 року він постійно проживає в с. Рокосово Хустського району Закарпатської області, де він народився та проживав до призову в радянську армію. В нього не виходило обміняти паспорт зразка СРСР на паспорт громадянина України, а потім він його втратив. З України нікуди не виїжджав. Заповнення адресного листка прибуття 29.08.1993р. із зазначенням дати прибуття 01.10.1992р. заперечує. Заяву підтримав, просив суд її задовольнити. Представник заявника, адвокат Іляшкович Наталія Василівна, у судовому засіданні заяву підтримала, просила суд її задовольнити. Представник заінтересованої особи Суринець В.В. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заяви з підстав, наведених у письмовому поясненні. Свідок [PERSON] , мешканка [ADDRESS] , суду підтвердила, що [PERSON] є її сусідом, у с. Рокосово він проживає з народження. Виїздив із села для проходження служби в армії, повернувся додому у липні 1991 року та більше з України не виїжджав. Свідок [PERSON] , мешканка [ADDRESS] , суду підтвердила, що [PERSON] є її сусідом. Додому повернувся влітку, точного місяця не пам`ятає, 1991 року та більше нікуди не виїжджав. Заслухавши пояснення заявника, його представника та представника заінтересованої особи, а також покази свідків, дослідивши підстави, поданої заяви та матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення. Як вбачається із свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого повторно 15.01.2004р. [PERSON] народився [INFO] в с. Рокосово, Хустського району Закарпатської області. Згідно відмітки у свідоцтві про народження у графі «національність» батьків вказано «українець» - «українка». Згідно довідки №742/02-22 від 15.11.2023р. виданої виконавчим комітетом Хустської міської ради, [PERSON] , 0.10.2023р. є постійним мешканцем с. Рокосово та проживає за адресою [ADDRESS] . Як ствердили, допитані у судовому засіданні свідки, [PERSON] народився та постійно проживає у с. Рокосово, зокрема із липня 1991 року. Покази свідків узгоджуються із доводами заявника та письмовими матеріалами справи. У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно з законом такі факт породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Так, заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991р. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256, яка змінена на ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи УРСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України» Відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України"(13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України. Отже, відповідно до норм чинного законодавства, юридичне значення має саме факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»13.11.1991. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Так, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Рокосово Хустського району Закарпатської області, постійно мешкає на території України за адресою: [ADDRESS] з липня 1991 року по теперішній час, зокрема станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001 встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України», заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.05.2021 у справі № 496/818/19. Так, судом встановлено, що подані заявником докази, показання свідків, є належними, допустимими та достатніми доказами того, що заявник народився та дійсно постійно проживав на території України станом на 24.08.1991. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на встановлене суд констатує, що заявник правомірно та обґрунтовано ставить вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення, з огляду на те, що для реалізації за ним своїх прав необхідним є визнання факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, і саме цей факт має для заявника юридичне значення. На думку суду такі підстави встановлені в судовому засіданні, а тому відповідно до ст. 315 ЦПК України дані вимоги слід задовольнити.

Outcome: approved