Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

В березні 2024 року позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до [PERSON] , в якому просила: визначити на-ступний спосіб участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні із сином [PERSON] , [INFO] : - побачення відповідача із сином в за місцем проживання дитини з 08:00 год. ран-ку для супроводу до навчального закладу; - 2 години на тиждень побачення відповідача із сином в будь-який день тижня за попередньою домовленістю з позивачкою, за виключенням перебування сина за місцем проживання відповідача. Позов обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . За-значає, що відповідач влітку 2023 року подав заяву до органу опіки про визначення гра-фіку участі у вихованні та спілкуванні батька із сином, оскільки у сторін був спір з при-воду цього. Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.11.2023 року №750/26 було визначено участь батька у вихованні дитини та встановлено поря-док побачення батька із сином. Проте, позивачка не погоджується з даним порядком че-рез стан здоров`я дитини, а тому просить змінити порядок участі батька у вихованні ди-тини на запропонований нею. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.03.2024 року відкри-то загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 02.04.2024 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що під час засідання комісії з питань захисту дитини від 25.10.2023 року було проголосовано і прийнято запропоновані саме матір`ю дитини дні та години (зі зміщенням на 1 години вперед) графіку побачень дитини з батьком. Вказав, що і він, і позивачка були присутніми під час засідання комісії, при цьому, жодних зауважень з боку сторін щодо прийнятого рішення озвучено не було. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити та ухвалити відповідне рішення, надала пояснення, аналогічні викладе-ним у позові. Відповідач [PERSON] заперечив проти позову, просив відмовити в його задово-ленні з підстав, наведених у відповіді на відзив. Представник Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, у судовому засі-данні підтвердив викладені в акті обстеження житлово-побутових умов відповідача об-ставини та залишив вирішення питання задоволення позовних вимог на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізував-ши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно ст.ст. 157, 159 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той з батьків, з ким проживає дитина, не має право перешкоджати цьому. Один з бать-ків має право на звернення до суду з позовом про усунення перешкод щодо виконання ним своїх прав та обов`язків по вихованню дитини, якщо другий з батьків, з ким про-живає дитина, чинить такі перешкоди. Судом встановлено, що сторони з 24.11.2016 року перебували у шлюбі, в якому у них [INFO] народився син [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 18.03.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлю-бу дитина залишилася проживати з матір`ю, тобто з [PERSON] . Як встановлено в суді та підтверджується матеріалами справи, між сторонами склалися спірні правовідношення щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим позивач ви-мушена звернутися до суду з даним позовом. При цьому, згідно рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №750 /26 від 14.11.2023 року, за заявою відповідача було розглянуто питання щодо участі громадянина [PERSON] у вихованні малолітньої дитини, яким встановлено наступний порядок побачення громадянина [PERSON] із малолітнім [PERSON] , [INFO] , а саме: - у дні перебування матері на службі в правоохоронних органах з 08:00 до 21:00 за попередньою домовленістю між батьками. Позивач не заперечувала проти участі батька у вихованні дитини та їх спілкуван-ня, але в найбільш сприятливих для дитини умовах, а саме за місцем проживання пози-вачки, оскільки відповідач, через особливості фізичного стану здоров`я дитини, що під-тверджується численною медичною документацією (а.с.12-17), не здатний забезпечити належний рівень умов для безпечного дозвілля та проживання малолітнього [PERSON] , а тому вважала, що запропонований нею порядок побачень дитини з батьком буде найкращим чином слугувати інтересам дитини. Проте, доводи позивачки спростовуються актом обстеження житлово-побутових умов від 07.05.2024 року, виконаного на виконання вимог ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.04.2024 року, відповідно до якого житло відповідача, що за адресою: [ADDRESS] , складається з 3 кімнати та містить усі зручності. При цьому, в квартирі відсутні килимові покриття, наявна бакте-рицидна кварцева лампа, пилосос для матрацу а також ліжко з ортопедичним матрацом, який придбала мати дитини. Також, в квартирі наявні іграшки та речі дитини. Згідно ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Вер-ховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дер-жави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необ-хідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи ін-ших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386(ХIV) Гене-ральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для пов-ного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основ-ну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх ос-новного піклування. Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким дер-жави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома бать-ками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як визначено ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здо-ров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до само-стійного життя та праці. При цьому, у відповідності до положень ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про охо-рону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не пере-шкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст.1 Закону України "Про охорону дитинства" контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно п.1 ч.2 ст.10 Закону України "Про охорону дитинства" держава здійснює захист дитини від усіх форм домашнього насильства та інших проявів жорстокого по-водження з дитиною, експлуатації, включаючи сексуальне насильство, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. У відповідності до ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здо-ров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Право батька, матері та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежено законом, закріплено положеннями ст. 153 СК Ук-раїни. Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобо-в`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто прожи-ває окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілку-вання не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено порядок вирішення органом опіки та пік-лування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Так, за її змістом орган опіки та піклування за заявою матері, батька дитини ви-значає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто про-живає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає ок-ремо від дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухи-ляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (ч. 1 ст. 159 СК України). У такому випадку, як визначено приписами ч. 2 ст. 159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні по-бачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його прожи-вання тощо), місце та час їхнього спілкування. Відтак, правовий аналіз вказаних вище положень законодавства дає підстави для висновку, що участь суду при вирішенні питання щодо способу участі батька у ви-хованні дітей є необхідною у випадку наявності перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, яка створюється одним з батьків іншому, зокрема, у випадку ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування. Згідно з ч.2 ст.159 СК України, під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За правилами ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за звер-ненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо пред-мета спору на власний розсуд. Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом пору-шеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виник-нення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інте-рес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оці-нку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також ви-значити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення пору-шеного права позивача. Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочин-ства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у до-веденні перед судом їх переконливості. Тому при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дити-ною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися пере-дусім інтереси дитини, які полягають зокрема в забезпеченні її розвитку у стійкому середовищі. А встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Позивачка, підтримуючи позовні вимоги зазначає, що відповідачем нехтуються особливості фізичного стану здоров`я малолітньої дитини, внаслідок чого, після по-вернення з квартири батька, у дитини загострюються алергічні реакції та погіршується загальний стан здоров`я. Суд вважає, що позивачка не надала належних та беззаперечних доказів того, що перебування дитини за місцем проживання відповідача - несе загрозу для здоров`я ма-лолітнього [PERSON] . При цьому, суд також не вбачає достатніх та обґрунтованих підстав для зміни по-рядку побачень дитини з батьком, який був встановлений рішенням Виконавчого ко-мітету Чернівецької міської ради №750/26 від 14.11.2023 року та який, відповідно до ст.158 СК України, - є обов`язковим для виконання батьками дитини. Відповідач, будучи батьком дитини, прагне спілкування із нею, оскільки участь у вихованні та розвитку дитини є його правом та обов`язком. Одночасно, суд враховує конфліктну ситуацію, що склалася між батьками та під-тверджується матеріалами справи, яка, в тому числі, свідчить про прагнення позивачки обмежити у спілкуванні відповідача та малолітнього [PERSON] та впливати на харак-тер взаємовідносин, які формуються між батьком та дитиною. Також, суд акцентує увагу на тому, що замість того, щоб налагоджувати відно-сини між собою заради психічного стану дитини, сторони поглиблюють конфлікт, втягуючи в нього малолітнього сина. Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що доводи позивачки в обґрунтування визначення нового порядку участі у вихованні та спілкуванні відпо-відача з малолітнім сином [PERSON] суперечать інтересам дитини, а тому, виходячи з її віку, фізичного та морального розвитку, не вбачає необхідних підстав для скасу-вання раніше встановленого рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради порядку участі відповідача у вихованні малолітнього [PERSON] . Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судо-чинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учас-никами справи. Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК Ук-раїни зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обста-вини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами в розумінні ч.1 ст.76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і за-перечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровіль-ності їх визнання (ч.1 ст.82 ЦПК України). Відповідно до положень ст.264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунто-вувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Крім того, суд роз`яснює сторонам, що з урахуванням вікових змін дитини, її роз-витку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений спо-сіб участі у вихованні малолітньої дитини, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] підлягають залишенню без задоволення. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору утримуються на користь держави та не підлягають відшкодуванню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed