Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що з метою оплати свої фінансових зобов`язань [PERSON] отримав у [PERSON] , суму коштів в розмірі 70000,00 грн., про що написав розписку 25.10.2022 року та зобов`язався повернути кошти до 01.11.2022 року. Своїх зобов`язань [PERSON] , не виконав та кошти не повернув. На адресу відповідача було надіслано вимогу вих. №1051 від 26.11.2022 яка отримана відповідачем 29.11.2022 року, проте останній на вимогу не зреагував належним чином та не здійснив погашення боргу. У зв`язку з уникнення мирного вирішення спору, позивач вимушений звернутись до суду з відповідним позовом для стягнення боргу в судовому порядку. Вказаний позов надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 12.04.2023 року. Заочним рішенням Володимирецького районного суду від 28.09.2023 року позовні вимоги було задоволено в повному обсязі. 08.11.2023 року до суду надійшла заява [PERSON] , про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 12.01.2024 року було скасовано заочне рішення та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 15.01.2024 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі. 05.03.2024 року відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого вказав, що позов не визнає в повному обсязі через безпідставність позовних вимог. Прояснив, що він працював у позивача водієм, що підтверджується довідками форми ОК-5 та ОК-7, їздив в рейси, возив вантажі. 19 жовтня 2022 року на пункті пропуску «Медика» при перетині кордону Польщі з Україною зі сторони Польщі, при проходженні митного контролю автопоїзду було зафіксовано порушення допустимого завантаження автопоїзда та було виписано штраф на 6000 злотих. Коли [PERSON] , уже був в Україні, він приїхав на фірму, бо хотів забрати свою машину, яка стояла там, поки він їздив в рейс, техпаспорт на машину був в машині. [PERSON] , сказав, що не дасть забрати машину, поки [PERSON] , не буде сплачено штраф за перегруз. Відповідач не погодився з цим, покинув територію фірми і пішов в поліцію писати заяву. Коли позивач дізнався, що відповідач звернувся в поліцію, то віддав йому машину, але не випускав його з території фірми, поки той не напише розписку. Діючи під тиском, [PERSON] написав розписку, бо не мав реальної можливості забрати свій автомобіль та документи і покинути з ними територію фірми, оскільки в одному приміщенні разом з позивачем було ще 6 невідомих чоловіків, і він мав реальні причини побоюватися за своє життя та здоров`я та життя і здоров`я своєї цивільної дружини, яка була присутня тоді. Тому під тиском і примусом [PERSON] , написав розписку. Однак він написав цю розписку тільки з метою щоби його випустили з території фірми. Ніяких коштів він за розпискою не отримував. Це підтверджується і самим текстом розписки, в якій не зазначено, що [PERSON] отримав кошти. Розписка сприймалась відповідачем, як документ, який дасть йому можливість виїхати з території фірми, а для позивача розписка була скоріше методом подальшого тиску на нього, бо у зв`язку з безгрошевістю та по своєму змісту не може передбачати прав та обов`язків, які були б характерними для договору позики. Дійсний зміст розписки полягає в незаконній вимозі позивача сплатити відповідачем штраф, а не в поверненні позичених коштів. Позивач в силу своєї недобросовісності вирішив, що наявність в нього на руках розписки, дає йому право вимагати в судовому порядку стягнення з нього коштів. Окрім того, [PERSON] , уже сплатив позивачу 600 доларів та дві місячні заробітні плати на відшкодування сплаченого ним штрафу за перегруз, виявлений при проведенні митного контролю транспортного засобу. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні заявлених вимог. 13.03.2024 року представником позивача адвокатом Терлецьким О.М., було надіслано до суду відповідь на відзив в якому він заперечує твердження відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю. Просив задоволити заявлені позивачем вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду від 14.03.2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представники сторін заявляли клопотання про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, однак з технічних причин проведення судового засідання із застосуванням системи відеоконференцзв"язку не представилось можливим, у зв"язку з чим, з урахуванням приписів ч.5 ст.212 ЦПК України, справу розглянуто судом в порядку письмового провадження, на підставі заяв сторін по суті та наданих ними доказів. Враховуючи, що розгляд справи проводився у відсутності сторін, та оскільки через технічні неможливості проведення судового засідання в режимі відеоконференції фіксація судового засідання технічними засобами у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалась. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Статтею\~12\~та частиною першою статті\~81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України\~передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України\~визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою\~статті 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі\~статтею 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~статті 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша\~статті 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але яка й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій\~статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, шляхом надання розписки про отримання грошових коштів. За змістом частин першої та другої статті\~207\~і частини другої статті\~1047 ЦК України\~дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 176/2967/13-ц (провадження № 61-41962св18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Касаційний Цивільний Суд у постанові від 31.01.2024 № 448/852/21 (61-7238св23) зазначив, що Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21). З копії розписки від 25.10.2022 р., яка додана позивачем до позовної заяви, слідує, що [PERSON] , склав розписку про те, що (дослівно) «зобов`язується повернути грошові кошти у сумі 70\~000 грн., які я винен [PERSON] до 01.11.2022 року». Отже, зі змісту зазначеної розписки не вбачається, що відповідач взяв у позивача кошти в сумі 70000,00 грн., саме в борг. Відомостей про те, що позивач фактично передав грошову суму відповідачу, а відповідач фактично отримав грошові кошти від позивача в цей же або інший день, у розписці взагалі немає, і жодних інших доказів, крім розписки стороною позивача не надано. Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено існування між сторонами у справі правовідносин саме за договором позики, виходячи з дійсного змісту документа, на підставі якого позивач доводить факт укладення договору позики, і його умов. Суд також зазначає, що саме сторони правочину несуть відповідальність за належне оформлення договірних правовідносин, зрозумілого змісту правочину. У разі різночитання вони не позбавлені права звернутися до суду з вимогою про тлумачення правочину відповідно до положень статті 213 ЦК України. Суд з власної ініціативи вирішувати вказане правове питання не може (частина друга статті 213 ЦК України, частина першастатті 13 ЦПК України). При цьому перевірка справжньої правової природи правочину (боргової розписки) не дає суду підстав вважати цю розписку договором позики. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2023 року у справі № 754/3591/21. Відповідно до\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частиною другою\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи наведені вище обставини справи та норми законодавства, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов переконання, що між позивачем та відповідачем договір позики не був укладений, а отже, як слідує з наявної у матеріалах справи розписки, суд не вбачає в ній договору позики між сторонами. Позивач та його представник скористалася своїм правом на судовий захист, однак їх позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи. За наведених обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позову. При цьому суд також констатує, що із наданих позивачем доказів взагалі неможливо встановити правову природу правовідносин, що могли виникнути між сторонами, а відтак, неможливо і застосувати до цих правовідносин відповідні правові норми, визначити правову природу договору, наявність чи відсутність деліктного зобов`язання. Згідно ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в позові слід відмовити, тому судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed