Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] , який діє через свого представника [PERSON] , звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про поділ спільного майна подружжя - квартири [ADDRESS] . І. Позиція сторін у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.11.1994 по 06.12.2019р. Перебуваючи у шлюбі, подружжя Поворознюків за спільні кошти та для потреб сім`ї придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] . За їх спільною домовленістю власником квартири зазначили відповідача. Представник позивача зазначає, що порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися відповідно до Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватись за правилами, передбаченими Сімейним кодексом України (далі - СК України). Також представник позивача посилається на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.05.2023 року у справі №404/7307/14, в якій зазначено про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Оскільки квартира була придбана позивачем та відповідачем за час перебування у шлюбі, то позивач вважає, що вона є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, а тому просить суд здійснити поділ майна, шляхом визнання за кожною із сторін по 1/2 частини квартири. Заперечуючи позовні вимоги, [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому посилаючись на ст.ст.256, 261 ЦК України, ст. 20, 72 СК України, вказує на пропуск позивачем строків позовної давності. Відповідач зазначає, що [PERSON] постійно проживав та проживає у квартирі, яка перебуває у спільній власності подружжя, він мав вільний доступ до всіх речей та документів подружжя, а саме - договору на участь осіб у частковому будівництві 42-квартирного житлового будинку по [ADDRESS] від 30.12.1999 року та свідоцтва про право власності від 14.01.2003 року. 06.12.2019 року на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.12.2019 по справі № 357/8241/19 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, а тому позивач був обізнаний або мав можливість бути обізнаним, про наявність свого права на 1/2 частку у спільному майні подружжя з 06.12.2019 року. Відповідач вважає, що строк позовної давності щодо поділу спільного майна подружжя почав перебіг з 07.12.2019 року і сплинув 06.12.2022 року. А також зазначено, що у позивача відсутні поважні причини пропуску строку позовної давності, оскільки він не заявив про це у позовній заяві та не надав жодного доказу на підтвердження зворотного. Позивач, як до введення воєнного стану в Україні (з 07.12.2019 року по 24.02.2022 року), так і під час воєнного стану постійно проживав у спірній квартирі, не виїжджав в інші регіони України та за кордон, не перебував у лікарні, не працював у відрядженнях. Позивач надав довідку № 03К/9378 від 30.12.2023 року про те, що лише з 02.09.2023 року він перебуває на військовій службі. Посилаючись на позиції Верховного Суду, судову практику ЄСПЛ та норми законодавства просить відмовити в задоволенні позову повністю у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Представник позивача подав відповідь на відзив, в якому послався на постанову Верховного Суду України від 23.09.2015 року по справі № 6-258цс15, в якій зазначено, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, слід враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Причиною, яка спонукала позивача звернутись до суду з даним позовом не було порушення його прав на володіння, користування чи розпорядження майном, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Позивач лише скористався своїм правом на поділ майна щоб в подальшому подарувати свою частину спільній з відповідачем дочці, тому перебіг позовної давності навіть не розпочався. Окрім того, сама відповідач підтверджує, що позивач після розірвання шлюбу продовжував користуватись та проживав у спірній квартирі, хоча й посилається на позиції стосовно порушення майнових прав. При цьому, більша частина правових позицій не відноситься до сімейний відносин, а стосується господарських спорів. А тому сторона позивача вважає, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Відповідач [PERSON] подала заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначила, що позовні вимоги позивача сформульовані не правильно, до того ж, він просить поділити майно, що складається з неподільної речі - квартири. Поділ не здійснюється шляхом визнання за кожним з подружжя права на частку у праві спільної сумісної власності подружжя. Квартира як неподільна річ, за законом, має бути присуджена одному з подружжя, а іншому, за його згодою, присуджується грошова компенсація. Такі позовні вимоги позивач не ставить. До подібних правових висновків прийшла і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20. Відповідач вважає, що, позивачем не дотримано спосіб та порушено порядок поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач висловила свою незгоду з тим, що частки у праві спільної сумісної власності є рівними. Відповідно до Договору від 30.12.1999 року на участь осіб у частковому будівництві 42-квартирного житлового будинку по [ADDRESS] відповідачем було внесено часткову оплату за придбання квартири у розмірі 16 982,50 грн. Як це виходить з тексту преамбули та основного тексту Договору від 30.12.1999 року фінансування будівництва квартири здійснювалося частково за договором з Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради. Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради частково профінансував будівництво квартири у зв`язку з професійною діяльністю [PERSON] , як медика, лікаря, а тому вказує, що позивач жодним чином не мав відношення до її професійної діяльності, а також до набуття нею цього статусу. Посилаючись на ч. 3 ст. 57 СК У країни, зазначає, що та частина квартири, будівництво якої було профінансовано Виконавчим комітетом БМР, є особистою приватною власністю [PERSON] , яка одержана за особисті заслуги. Представник позивача [PERSON] подав пояснення, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, в яких зазначив, що відповідач подала заперечення щодо відповіді на відзив, які за своїм змістом не відповідають вимогам ст. 180 ЦПК Україні, оскільки не містять пояснень, міркувань, аргументів щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань, аргументів і мотиви їх визнання або відхилення. Спочатку відповідач у відзиві не заперечувала, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя й частки чоловіка та дружини є рівними, однак вважала, що позивачем пропущено строк позовної давності, тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог саме з цих підстав, однак, після отримання відповіді на відзив, відповідач змінила свою позицію та виклала нові заперечення проти позову, які є відмінними від тих, які зазначено у відзиві. У запереченнях, відповідач зазначає, що частина квартири є її особистою приватною власністю, оскільки будівництво квартири частково було профінансовано міською радою у зв`язку з її професійною діяльністю як лікаря, медика, разом з тим, відповідач не подала одночасно з відзивом докази на підтвердження своєї позиції. Таким чином, відповідач намагається уникнути поділу майна, а непослідовність та суперечливість її позиції у поданих завах по суті справи свідчить про недобросовісність у здійсненні процесуальних прав та суперечить основоположним принципам цивільного права. Відповідач [PERSON] направила пояснення, в яких вказано, що квартира [ADDRESS] не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона була набута не лише за кошти подружжя, а в результаті специфічного правочину. Згідно акта Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, реєстраційний № 57/02, затвердженого Рішенням виконкому Білоцерківської міської ради Київської області № 347 від 29.10.2002 року, прийнято в експлуатацію житловий будинок по [ADDRESS] ТОВ «Екобуд» загальною площею житлового будинку - 3073,9 м2, житлова площа- 1462,7 м2, кошторисна вартість - 2 169 067 грн. Свідоцтво про право власності від 14.01.2003, зареєстроване за реєстровим № 13469, видано на підставі рішення виконкому Білоцерківської міської ради № 347 від 29.10.2002 року. Департамент ЖКГ Білоцерківської міської ради у своєму листі-відповіді № 832 від 15.04.2024 року зазначив, що відповідно до пункту 2 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 27.10.1998 року за № 325 «Про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» Білоцерківському бюро технічної інвентаризації було доручено за заявками власників об`єктів нерухомого майна здійснювати підготовку матеріалів і проект рішення міськвиконкому про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна. Цим же рішенням було встановлено, що рішення про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна приймаються Білоцерківським виконкомом міської ради. Пунктом 3 було зобов`язано управління житлово-комунального господарства БМР лише засвідчувати свідоцтва про право власності, які виготовлені бюро технічної інвентаризації на підставі рішення міськвиконкому, підписом та печаткою. В листі-відповіді Білоцерківської міської ради Київської області № 1197/01-11 від 05.04.2024 року повідомляється, що комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Служба приватизації державного житлового фонду не здійснювалась приватизація квартири та відповідно не видавалося свідоцтво про право власності на квартиру. А значить квартира не була отримана у користування з фонду комунального або державного майна згідно ордера на вселення. Згідно Архітектурно-планувального завдання на розробку проекта реконструкції гуртожитку під житловий будинок по [ADDRESS] № 68 від 12.06.2000 року передбачалась реконструкція 5-поверхового гуртожитку на 7- поверховий житловий будинок зі всіма комунікаціями та встановленням ліфтової шахти. Реконструкція проводилась з частковим залученням коштів місцевого бюджету. Міський відділ охорони здоров`я БМР клопотав перед міським головою про купівлю 3-х кімнатної квартири з частковою оплатою по [ADDRESS] лікарю міської лікарні № 1 [PERSON] . Внаслідок цього було укладено договір від 30.12.1999 року на участь осіб у частковому будівництві 42-квартирного житлового будинку по [ADDRESS] . У тексті преамбули договору, зазначено, що «Продавець» Будівельне підприємство «ЕКОБУД» промислово-будівельного концерну «ЕКО» на підставі «договору з міськвиконкомом» уклав цей договір з [PERSON] . Умовами договору передбачено: середня вартість 1 кв.м. загальної житлової площі на момент підписання Договору, встановлена міськвиконкомом, є частковою і складає 250 грн. за 1 кв.м. (пункт 2.1); ціна згідно коефіцієнтів, які затверджуються міськвиконкомом (пункт 2.3); остаточна вартість 3 кімнатної квартири № 9 загальною житловою площею 77,45 кв.м. складає 16 982,5 грн. (пункт 2.7); вносяться внески (пункт 3.3). Тобто, зі змісту Договору вбачається, що [PERSON] вносить внески, які є частковою оплатою квартири, а іншу частину коштів до повної оплати вартості квартири вносить (перераховує, надає тощо) міськвиконком Білоцерківської міської ради. Згідно технічного паспорту від 10.01.2003 року загальна площа квартири становить 77.5 кв.м. В Акті Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, реєстраційний № 57/02, і в Рішенні виконкому Білоцерківської міської ради Київської області № 347 від 29.10.2002 року міститься інформація: фактично загальна площа квартир - 3073,9 кв.м., житлова площа квартир - 1462,7 кв.м., кошторисна вартість - 2 169 067 грн. В статті 19 Акта вказано, що житловий будинок побудований при пайовій участі мешканців згідно списку, що додається. [PERSON] зазначається під № 6 у Списку № 1 громадян та організацій, що приймали участь у спорудженні будинку (з частковим залученням коштів місцевого бюджету), який є Додатком № 1 до статті 19 Акта. Тобто, [PERSON] внесла певну частину коштів, які є частковою оплатою квартири, а іншу частину коштів до повної оплати вартості квартири залучив (перераховав, надав тощо) міськвиконком Білоцерківської міської ради у зв`язку з заслугами [PERSON] перед містом як лікаря. Отже, вартість квартири вираховується на підставі Акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, реєстраційний № 57/02 і Рішення виконкому Білоцерківської міської ради Київської області № 347 від 29.10.2002 року. Вартість 1 кв.м. площі у будинку № 20 складає: 2169067 грн. : 3073,9 кв.м. = 705,64 грн. Вартість квартири площею 77.5 кв.м. складає: 77,5 кв.м. х 705,64 грн. = 54 687,10 грн. Внесені кошти за квартиру згідно квитанцій: 8300 грн. + 8682,50 грн. = 16982,50 грн. Вартість квартири оплачена міськвиконкомом Білоцерківської міської ради Київської області: 54687,10 грн. - 16982,50 грн. = 37704,60 грн. Тобто, спільне майно подружжя у даній квартирі складає частину квартири у сумі 16 982,50 грн, що в свою чергу складає % від повної вартості квартири: 16982,50 грн. : 54687,10 грн. * 100% = 31%. З цього випливає, що кожному подружжю у даній квартирі належить право власності у розмірі 0,155 (15,5%) частки квартири. Підтвердженням того, що та частина квартири, будівництво якої було профінансовано Виконавчим комітетом БМР, є особистою приватною власністю [PERSON] , як отримані за особисті заслуги, є відомості про заохочення, нагороди, подяки і звернення з клопотанням міського відділу охорони здоров`я БМР перед міським головою про купівлю 3-х кімнатної квартири з частковою оплатою. 22.05.2024 представник позивача [PERSON] подав пояснення, в яких заперечив розрахунки відповідача, що спільним майном є лише 31% квартири, тобто кожному належить по 15,5%, а інша частина, яка була профінансована міськвиконкомом, є її особистою приватною власністю. Представник позивача наголошує, що порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися відповідно до КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Вказує, що спірна квартира не належала відповідачу до одруження, а також не одержана нею під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, тому не є роздільним майном подружжя. Тобто, у разі, якщо майно не підпадає під регулювання статті 24 КпШС України, то застосуванню підлягають норми 22 КпШС України. Таким чином, з урахуванням діючого на момент набуття спірної квартири у власність законодавства, сам по собі факт набуття квартири в період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, а посилання на те, що частина квартири, будівництво якої профінансовано виконкомом Білоцерківської міської ради, є її особистою приватною власністю як одержані нею за особисті заслуги як лікаря, не заслуговують на увагу. Представник позивача вказує, що сім`я Поворознюків потребувала поліпшення житлових умов, тому дружина, як член сім`ї, стояла на квартирному обліку за місцем роботи. Разом з тим, лист Білоцерківського міського відділу охорони здоров`я від 27.12.1999 року №1065 побічно підтверджує факт перебування [PERSON] на квартирному обліку, оскільки відділ охорони здоров`я клопотав про купівлю лікарю міської лікарні №1 [PERSON] 3-х кімнатної квартири з частковою оплатою, виходячи саме зі складу сім`ї. Представник позивача вважає, що клопотання відділу охорони здоров`я безпосередньо пов`язане саме з необхідністю покращити житлові умови сім`ї Поворознюків, які знімали кімнату, а не із заслугами [PERSON] перед містом як лікаря. При цьому у листі відсутня інформація, що саме з професійною діяльністю [PERSON] відділ охорони здоров`я клопотав про купівлю квартири з частковою оплатою. До того ж, на момент клопотання, тобто станом на 27.12.1999 року, [PERSON] мала лише 6 років трудового стажу, 2 з яких лікаря-інтерна й не отримувала за цей час нагород, які б відображали її заслуги чи досягнення як лікаря, що підтверджується відомостями з трудової книжки відповідача. Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що саме частину коштів до повної оплати квартири перераховано міськвиконком у зв`язку з її заслугами перед містом як лікаря, а надані до справи подяка та грамота, отримані вже після клопотання відділу охорони здоров`я. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 02.02.2024 відстрочив [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі в порядку спрощеного провадження (а.с. 24-25). 11.03.2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 29-37). 19.03.2024 на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (а.с. 44-51). 04.04.2024 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 53-65). 10.04.2024 представник позивача [PERSON] подав письмові пояснення (а.с. 67-68). 22.04.2024 представник відповідача [PERSON] подала пояснення (а.с. 74-76), заяву про долучення до матеріалів справи доказів (а.с. 77-108). 22.05.2024 представник позивача [PERSON] подав письмові пояснення (а.с. 112-115). Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 30.12.1999 між будівельним підприємством «ЕКОБУД» промислово-будівельного концерну «ЕКО» в особі генерального директора Роман М.П. , що діє на підставі статуту, законодавчих актів України, договору з міськвиконкомом (Державна ліцензія № КО Т 00518 від 20.11.1998 року) та громадянкою [PERSON] було укладено договір на участь осіб у частковому будівництві 42-квартиирного житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 10). Остаточна вартість трикімнатної квартири № 9 на 2 поверсі загальною площею 77,45 кв.м. складає 16 982,50 грн (пункт 2.7. Договору). Покупець вносить грошові кошти: а) при підписанні договору 8 300 грн; б) послідуючі внески 8682,50 грн (пункт 3.2. Договору). Встановлено, що на виконання умов договору на участь осіб у частковому будівництві 42-квартиирного житлового будинку в грудні 1999 р. були внесені кошти (а.с.60) Встановлено, що14.01.2003 року Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства, [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі рішення Білоцерківської міської ради № 347, зареєстрованого в реєстрі 15.01.2003 року за № 13469 (а.с. 11). Встановлено, що в січні 2003 року було виготовлено на ім`я [PERSON] технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] (а.с.62-63). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. За ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За ч.1 ст.61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.19 постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦКУкраїни, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Пункт 25 зазначеної постанови вказує, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. На час придбання спірної квартири в 1999р. діяли норми ЦК УРСР, Закон України «Про власність», Кодекс про шлюб та сім 'ю УРСР, які втратили чинність. Відповідно до ст.13 ЗУ «Про власність», об`єктами приватної власті, серед іншого, є квартири. Громадянин набував права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладених коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (ч.2 ст.12 ЗУ «Про власність»). Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти, або, як в даному випадку зазначає відповідач, що частина майна передана їй за особисті заслуги, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Встановлено, що спірна квартира була набута сторонами в період їхнього шлюбу за Договором на участь осіб у частковому будівництві 42-квартирного житлового будинку, на сім`ю з 3-ох чоловік. Відповідач не довела суду, що частину коштів до повної оплати вартості спірної квартири надав їй особисто міськвиконком Білоцерківської міської ради у зв`язку із заслугами [PERSON] перед містом як лікаря. Таке трактування позиції щодо належності частини квартири відповідачу на праві особистої власності не підтверджене належними, достатніми та допустимими доказами. Відповідач не надала жодного доказу, що станом на 1999 - 2000 р.р. вона мала заслуги перед містом як лікар та їй виділяли особисто кошти на житлову площу, не надала докази розміру цих коштів, способу й дати передачі цих коштів. На думку суду, в наданий стороною відповідача розрахунок 31 % спільної власності в спірній квартирі покладені припущення відповідача, її особисті бачення ситуації набуття майна. При цьому, слід зазначити, що у відзиві на позов, при клопотанні про застосування строків позовної давності в даній справі, відповідач зазначала, що позивач був обізнаний про наявність свого права на 1\\2 частку у спільному майні подружжя з грудня 2019 року, тобто фактично, визнавала підстави позовних вимог, але просила відмовити через пропущені строки звернення до суду, а в подальшому позиція відповідача в даному спорі була суттєво змінена. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. ( Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17). Таким чином, оцінюючи подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення та слід визнати вказану квартиру спільним майном подружжя і поділити її. Реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] , лише за відповідачем, не спростовує презумпцію належності цього житла до спільної сумісної власності подружжя. Позиція відповідача у даному спорі не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи. Відповідач не довела, що 79 % квартири, що придбана у шлюбі, було набуто за її особисті кошти, тобто кошти, що їй особисто передав виконком Білоцерківської міської ради. А отже, презумпція права спільної сумісної власності на це майно не спростована. З огляду наведеного, суд прийшов до висновку, що підлягає поділу, квартира [ADDRESS] , як спільне майно подружжя та за позивачем слід визнати право власності на 1/ 2 частину цієї квартири і залишити у власності відповідача 1/2 частину цієї квартири. Щодо застосування в даному спорі строків позовної давності, про які клопотала сторона відповідача, суд зазначає наступне. Дійсно, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України). В даному випадку, судом встановлено, що право позивача на спірну квартиру не було порушено. [PERSON] наразі має доступ до квартири, проживає в ній, ніхто йому не чинив перешкод в користуванні спільним майном. Згідно позиції Верховного Суду України від 23.09.2015 року по справі № 6-258цс15, слідує, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Крім того, з 12.03.2020 року на всій території України було установлено карантин (постанова КМ України «Про запобігання поширенню на території України короно вірусу COVІD-19» від 11.03.2020р. № 211), який було скасовано з 01.07.2003 року. Згідно п.4. Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (із змінами станом на 14.07.2023р.), Розділ VII "Прикінцеві положення" Сімейного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2002 р., № 21-22, ст. 135) доповнено пунктом 2-1 такого змісту: "2-1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Отже, з огляду вищевикладеного, клопотання сторони відповідача про відмову в задоволенні позову через пропуск строку позовної давності, не підлягає до задоволення, оскільки такий строк не пропущено. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 2129,88 грн.

Outcome: approved