Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати її наймачем житлового приміщення, а саме кімнати [ADDRESS] . У обґрунтування позову посилається на те, що [PERSON] на підставі ордеру отримала в користування кімнату 98 у гуртожитку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , та заселилась до вказаної кімнати в серпні 1999 року, оригінал ордеру зберігався в Черкаській державній житлово-побутовій фірмі «Обрій-1». Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридичну особу Черкаська державна житлово-побутова фірма «Обрій-1» припинено. Після припинення юридичної особи гуртожиток було передано на баланс Черкаської міської ради, а тому відповідно і всі документи мали бути передані до архівного відділу Черкаської міської ради. Позивач має намір реалізувати своє право на безоплатну приватизацію вказаного вище житлового приміщення, у зв`язку з чим звернулась до Відділу приватизації Черкаської міської ради. Позивачу було вказано на необхідність надати ордер, на підставі якого їй надано в користування кімнату 98 у гуртожитку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження факту, що саме вона є наймачем вказаного житла. Проте, оригінал ордеру зберігався у Черкаській державній житлово- побутовій фірмі «Обрій-1», після припинення вказаної юридичної особи позивачу ордер не повертався. Згідно відповіді департаменту «Центр надання адміністративних послуг» ЧМР від 25.01.2024 № 487/1463-01-21 в департаменті відсутній ордер за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді Архівного відділу Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради від 15 лютого 2024 року № 40,44-р, документи з основної діяльності (постійного терміну зберігання) Черкаської державної житлово-побутової фірми «Обрій» до архівного відділу не надходили. Згідно відповіді КНП «Черкаська міська дитяча лікарня» від 15 лютого 2024 року № 200, співробітникам міської дитячої лікарні, які потребували надання житла, профспілковий комітет закладу видавав «на руки» оригінал клопотання на ім`я головного лікаря іншого закладу охорони здоров`я, на балансі якого були житлові приміщення для медичних працівників. Позивач зареєстрована за вказаною вище адресою з серпня 1999 року, постійно проживає у вказаному житлі, з нею укладені договори, як з наймачем вказаного житлового приміщення, на надання комунальних послуг. Згідно копії довідки від 28.05.2003 № 533, яка видана Черкаською державною житлово-побутовою фірмою «Обрій-1», [PERSON] , [INFO] , є наймачем кімнати [ADDRESS] (після перейменування - [PERSON] ), зареєстрована за вказаною адресою з 11.08.1999 по теперішній час. Відповідно до акту опитування сусідів від 25.03.2024 № 669 [PERSON] постійно проживає в кімнаті [ADDRESS] із серпня 1999 року по теперішній час. Разом з тим, у зв`язку з відсутністю оригіналу ордера, виникла необхідність в отриманні рішення суду про визнання позивача наймачем вказаного вище житлового приміщення, з метою отримання можливості реалізації свого права на приватизацію житла. Таким чином, на даний час позивач, з метою захисту свого права, змушена звернутись до суду з вимогою про визнання її наймачем житла, а саме кімнати [ADDRESS] . Стислий виклад заперечень відповідача Відповідач відзив на позов не подав, у судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечив, оскільки позивач не має відмови у реалізації її права на приватизацію, а тому її право не порушено. При цьому, представник відповідача не заперечив, що позивач є наймачем спірної кімнати. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 22.04.2024 відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Згідно паспорту [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 28.05.2003, виданої Черкаською державною житлово-побутовою фірмою «Обрій-1», [PERSON] , 1975 р.н., є наймачем кімнати [ADDRESS] з 11.08.1999. Судом досліджені договори про надання житлово-комунальних послуг у спірній кімнаті, укладені між [PERSON] та відповідними виконавцями. Позивач є споживачем і платником житлово-комунальних послуг. Як вбачається з листа Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 25.01.2024 № 487/1463-01-21 у департаменті відсутній ордер за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа Архівного відділу Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради №40,44-р від 15.02.2024, рішення, яке стало підставою для видачі ордеру щодо заселення до кімнати [ADDRESS] , не виявлено. Документи з основної діяльності Черкаської державної житлово-побутової фірми «Обрій» до архівного відділу не надходили. Як вбачається з акту опитування сусідів від 25.03.2024 № 669, [PERSON] (до укладення шлюбу Бойко) постійно проживає в [ADDRESS] із серпня 1999 року по теперішній час. Як вбачається з матеріалів справи, юридичну особу Черкаської державної житлово-побутової фірми «Обрій-1» припинено. Сторонами не оспорюється, що гуртожиток, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , передано на баланс Черкаської міської ради. Оцінка суду Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Режим проживання в гуртожитку регулюється нормами ЖК УРСР, а права та обов`язки сторін регламентуються також Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572, та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 № 208, яке встановлює порядок надання жилої площі в гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування цими гуртожитками та їх утримання. Згідно ст ст. 127, 128 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Аналогічне положення міститься в п. 10 Розділу II Примірного Положення про гуртожитки, затвердженого постановою Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі Примірне положення), в якому зазначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. Відповідно п. 9 Примірного положення жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Згідно із п. 6 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 № 498, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Під час одержання ордера пред`являються документи, що посвідчують особу наймача та всіх членів сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, - свідоцтва про народження), включених до ордера. Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку. Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що вселення у гуртожиток і користування житловим приміщенням у гуртожитку відбувається на законних підставах у разі вселення на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету, а отримання спеціального ордеру є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Позивач проживає та зареєстрована у спірному житлі з серпня 1999 року, відповідачем указаний факт не оспорюється, як і не оспорюється, що вона є наймачем спірного приміщення і заселилась у спірне житло на підставі ордеру. Відповідно до п. 11 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 № 498 наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані: своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом; підтримувати чистоту і порядок у жилих та допоміжних приміщеннях; дотримуватися вимог пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; використовувати жилу площу в гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження технічного обладнання в гуртожитку; забезпечувати за власний рахунок проведення ремонту жилого приміщення у гуртожитку (наймач - згідно з договором найму (оренди); не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні допоміжними приміщеннями в гуртожитку; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання гуртожитку, порушують умови проживання інших осіб; у разі виселення з гуртожитку та/або набуття у власність жилого приміщення передати організації, яка здійснює управління гуртожитком, усе майно, що було надано їм у користування згідно з договором найму (оренди). Суд констатує, що позивачем було долучено до матеріалів справи копії квитанцій оплати комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . У вказаних квитанціях платником зазначена [PERSON] . З огляду на вищевикладене у суду не виникає сумніву про сплату житлово комунальних послуг за вказаною вище адресою позивачем. Таким чином, суд приходить до переконання, що наявні в матеріалах справи докази належним чином підтверджують факт постійного проживання [PERSON] за вказаною вище адресою. Окрім того, суд вважає за необхідним наголосити, що факт проживання позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 1999 року не заперечувався жодною із сторін по справі, як само не заперечувалась законність вселення у спірне приміщення. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ст. 29 ч. 1 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] позивач у справі з 1999 року фактично проживає та зареєстрована в кімнаті 98 в гуртожитку по [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується також відповіддю № 549563 з Єдиного державного демографічного реєстру. Право користування позивачем вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі «Прокопович проти росії» (рішення від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Отже, за змістом указаних рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, вважає, що позов є обґрунтований, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved