Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

В березні 2024 року адвокат Шпак Марина Петрівна звернулася до Київського районного суду м. Одеси в інтересах позивача [PERSON] з позовом та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений на Товарній біржі «Центральна Одеська Біржа нерухомості» між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої (на той час) [PERSON] на підставі рішення опікунської ради Київської районної ради народних депутатів № 899 від 06.08.1996 року, за яким позивач був покупцем, а відповідачі відповідно продавцями. Договір не був посвідчений нотаріусом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Літвіновій І.А. Провадження у цивільній справі № 947/8223/24 відкрито ухвалою судді від 13.03.2024 року. Розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без виклику учасників справи. Враховуючи положення статей 280,\~281\~ЦПК\~України судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи за наявними у ній матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України у редакції 1963 року, який діяв на момент укладання договору купівлі-продажу вказаної квартири. В ході\~розгляду справи\~судом встановлено,\~що спірне майно - квартира [ADDRESS] , належала відповідачам на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , наданого УЖКГ Одеського міськвиконкому 06.08.1996 року, зареєстрованого в МБТІ м. Одеси за номером 191 пр. стр. 136 реєстр. № 20 від 12 серпня 1996 року. 03 вересня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої (на той час) [PERSON] на підставі рішення опікунської ради Київської районної ради народних депутатів № 899 від 06.08.1996 року, був укладений договір № 1312-А купівлі-продажу цієї квартири. Укладення такого договору не суперечило чинному на той час законодавству. Право власності позивача було зареєстроване в установленому законом порядку в Одеському МБТІ книга 191 пр., стр. 136, р. № 20, дата реєстрації 17.09.1996 року. При укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам і сторони повністю виконали умови угоди - продавці отримали кошти, а покупцю було передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на спірну квартиру. Реєстрація права власності відбулась у встановленому на той час порядку. Біржове оформлення договору було обрано сторонами, оскільки така форма оформлення подібного роду договорів відповідала дійсному на той час законодавству, що підтверджується державною реєстрацією спірного договору. Оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли у 1996 році, то враховуючи положення пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до таких відносин належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення правовідносин. Відповідно до статті 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. За положеннями статті 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно зі статтею15 Закону України «Про товарні біржі» № 1956-XIIІ від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до частини другої статті 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Вищезазначена Інструкція передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» роз`яснено, що визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦКУРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями частини першої статті 2, частини першої статті 5 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Outcome: approved