Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

18.01.2024 року до суду звернулася [PERSON] з позовними вимогами до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування. В позовній заяві вказувала на те, що [INFO] помер [PERSON] . З [INFO] по 09.02.1998 року вона перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбу. Проте після розірвання шлюбу і по день смерті [PERSON] вони продовжували проживати з ним однією сім`єю, як чоловік та дружина у належній їм на праві спільної сумісної власності квартирі за адресою: [ADDRESS] . Вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного, надавали одне одному необхідну допомогу. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 1/4 частини квартири [ADDRESS] . Спадкоємців після смерті її чоловіка немає. Вона була його єдиною близькою людиною. Вона звернулася до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на частину квартири, але постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва, у зв`язку з тим, що нею не надано до нотаріальної контори документів, підтверджуючі родинні чи інші відносини зі спадкодавцем. А тому, просила суд: -встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] , який помер [INFO] , в період з лютого 1992 року до [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на частину квартири [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2024 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, та не заперечували проти ухвалення по справі заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутності, а також просила прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Третя особа Шоста дніпровська державна нотаріальна контора явку свого представника в судове забезпечила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, заслухавши позивача [PERSON] , її представника адвоката Маркело В.О., допитавши свідків , вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер (а.с.13). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, що складається з 1/4 частини квартири [ADDRESS] (а.с.7,8). Судом встановлено, що після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем, який звернувся з заявою про прийняття спадщини була позивачка [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи №581/2023 відкритої [INFO]. Постановою державного нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори від 31.10.2023 року позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на частку квартири за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з ненаданням документів, які підтверджують родинні чи інші відносини зі спадкодавцем. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 29.02.1992 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.4), який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу був між ними розірваний 09.02.1998 року (а.с.6). Проте, як зазначає позивач в позовній заяві, а також в судовому засіданні даний факт підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу 09.02.1998 року і по день смерті спадкодавця, [INFO] рік проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина у належній їм на праві спільної сумісної власності квартирі [ADDRESS] , де й були зареєстровані. Вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права і обов`язки як між подружжям. А отже, фактично протягом спільного життя вони не припиняли подружніх стосунків. Згідно ч. 2 ст. 25 СК України жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно вимог сімейного законодавства сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до ч.1 ст.3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.2 ст.21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України. Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 9554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 761/3325/17-ц від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц від 09 листопада 2020 року М757/8786/15-ц. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до статті 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п.21 Постанови Пленуму ВС України Про судову практику у справах спадкування № 7 від 30.05.2008 роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає що заявлені позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними належними та допустимим доказами, не спростованими відповідачем, а тому вони підлягають до повного задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved