Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

У червні 2023 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 23 вересня 2019 року в розмірі 29 042,52 доларів США, яка складається з суми основного боргу 28 000,00 доларів США та трьох процентів річних в розмірі 1042,52 доларів США; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму витрат зі сплати судового збору 10 620,45 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем і відповідачем укладений договір позики від 23 вересня 2019 року у формі розписки. За умовами договору відповідач отримав у позику від позивача 28 000 доларів США зі строком повернення не пізніше 23 вересня 2020 року. За усним погодженням строк повернення позики продовжено на 6 місяців, до 23.03.2021, та у подальшому ще на 12 місяців, до 23.03.2022. Однак відповідач в порушення умов договору після спливу строку повернення коштів свої зобов`язання не виконав. Позивач, посилаючись на ст. 625 ЦК України, вважає, що відповідач повинен повернути і суму позики в розмірі 28 000 доларів США, і 3 проценти річних за період прострочки, починаючи з 24.03.2022 по 19.06.2023, що становить 1042,52 доларів США. Ухвалою суду від 04.08.2023 відкрито провадження у справі і призначено підготовче засідання. 14.11.2023 до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , відповідно до якого він зазначив, що 29.07.2011 між ним та [PERSON] (після шлюбу [PERSON] ) зареєстрований шлюб, який було розірвано за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.10.2022 у справі №487/2514/22. Відповідно до розписки від 23.09.2019 [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 28 000 доларів США для придбання житла. Отримані кошти витрачені на купівлю трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Ця квартира придбана в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , тобто вказані кошти витрачені в інтересах та на потреби сім`ї. Відповідач вважає, що грошові кошти витрачені в інтересах та на потреби сім`ї , а тому договір позики від 23.09.2019, укладений між [PERSON] і [PERSON] шляхом видачі розписки, створює обов`язки для [PERSON] як дружини [PERSON] . Ухвалою суду від 16.11.2023 до участі у справі залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. 23.11.2023 від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення щодо позову та відзиву на позов, в яких вона заперечувала проти задоволення позову [PERSON] . Третя особа зазначила, що позов [PERSON] носить виключно штучний характер, а судовий спір ініційовано безпосередньо [PERSON] виключно для безпідставного стягнення з [PERSON] в рамках цивільної справи №487/2515/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] грошових коштів в сумі 14 000 доларів США у вигляді компенсації спільних сумісних боргових зобов`язань подружжя у сумі 28 000 доларів США, що виникли на підставі розписки від 23.09.2019. [PERSON] стверджує, що за час спільного подружнього життя з [PERSON] будь-яких кредитних договорів або договорів позики подружжя не укладало, а все майно придбано виключно за кошти подружжя. Про складання боргової розписки їй стало відомо лише 09.10.2023 під час судового засіданні у справі №487/2515/22. На її думку, розписка, яка датована 23.09.2019, в дійсності надрукована та підписана [PERSON] в період не пізніше квітня 2023 року. Крім того, про штучний характер спору свідчить і позиція відповідача, викладена у відзиві, зміст якого зводиться виключно до існування у [PERSON] спільного зобов`язання перед [PERSON] з погашення заборгованості. Ухвалою суду від 14.12.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] - адвоката Голубенка Д.К. про призначення судово-технічної експертизи документів. Ухвалою суду 24.01.2024 закрито підготовче провадження і призначено судовий розгляд по суті у відкритому судовому засіданні. 01.04.2024 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] - адвоката Голубенка Д.К. про зупинення провадження у справі. В судовому засіданні 14.02.2024 представник позивача [PERSON] - адвокат Власенко С.О. підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гусак О.М. в судовому засіданні 14.02.2024 позовні вимоги [PERSON] визнав, будь-яких заперечень щодо обставин укладання договору позики, оформлення розписки від 23.09.2019 не висловлював, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] та її представник - адвокат Голубенко Д.К. в судовому засіданні 14.02.2024 заперечували проти задоволення позову [PERSON] з підстав, аналогічних тим, що викладені у пясненнях щодо позову та відзиву на позов від 23.11.2023. В судове засідання 23.05.2024 сторони не з`явились. Від представника позивача та представника відповідача надійшли заяви про розгляд справи без участі сторін та їх представників. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] та її представник - адвокат Голубенко Д.К., належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засіданя, не з`явились без повідомлення причин. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики слід задовольнити з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім того, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19). Судом встановлено, і визнається відповідачем [PERSON] , що між ним та позивачем [PERSON] укладено договір позики від 23 вересня 2019 року, за яким відповідач отримав 28 000 доларів США, які зобов`язується повернути [PERSON] протягом одного року, рівними частками, починаючи з 23 червня 2020 року, або всю суму не пізніше 23 вересня 2020 року. За усною домовленістю між сторонами договору позики строк її повернення продовжений на шість місяців, до 23.03.2021, а в подальшому ще на 12 місяців, до 23.03.2022, що також не заперечувалось відповідачем. На підтвердження фактів передачі позивачем в позику грошових коштів та укладення між сторонами договору позики позивачем наданий оригінал розписки від 23.09.2019, що містить інформацію про особу, яка отримала позику, суму отриманих коштів у позику, строк на який отримано позику і обов`язок позичальника повернути позику до спливу цього строку. Відповідач не оспорював власноручне підписання розписки від 23.09.2019. Визначену договором суму позики відповідач не повернув у строк, зазначений в договорі і на час звернення позивача до суду з позовом. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення суми боргу свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Таким чином, наявні підстави для стягнення з відповідача суми борги за договором позики в розмірі 28 000 доларів США. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що умови договору позики щодо своєчасного повернення боргу позичальником не виконувались, то крім суми боргу з відповідача на користь позивача слід стягнути три проценти річних в сумі 1042,52 доларів США, згідно з розрахунком позивача, який відповідач не оспорював. Щодо посилань відповідача у відзиві на те, що грошові кошти в сумі 28 000 доларів США отримані та витрачені на купівлю квартири за адресою: [ADDRESS] , яка придбана в період шлюбу з [PERSON] , тобто кошти витрачені в інтересах сім`ї, суд зазначає, що позовні вимоги про стягнення суми боргу за договором позики до [PERSON] . [PERSON] у цій справі не пред`явлені і у неї не виникає грошового зобов`язання по поверненню грошових коштів позивачу на підставі цього рішення суду. Відповідно до наявного в матеріалах справи оригіналу розписку, сторонами договору позики є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , який визнав отримання грошових коштів у борг та зобов`язався їх повернути. [PERSON] не є стороною цього договору. Крім того, відомостей про те, що [PERSON] погодила отримання вказаної суми в борг, матеріали справи не містять, та предметом позову у цій справі є повернення коштів за розпискою, а не цільове використання позики. В провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебуває цивільна справа №487/2515/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, зокрема квартири за адресою: [ADDRESS] , та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому [PERSON] просить визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] боргові зобов`язання у сумі 28 000 доларів США за розпискою від 23.09.2019 з компенсацією шляхом стягнення з [PERSON] на його користь 14 000 доларів США. Крім того, в провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебуває цивільна справа №487/2157/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики грошових коштів, укладеного між [PERSON] та [PERSON] у формі розписки від 23.09.2019. Отже, обставини щодо отримання [PERSON] суми позики в розмірі 28 000 доларів США і використання її саме в інтересах сім`ї на придбання житла, та укладення цього договору з дотриманням ст. 65 СК України, ст. 203 ЦК України, підлягають встановленню і доведенню у вищевказаних цивільних справах. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 29 042,52 доларів США, яка складається з суми основаного боргу в розмірі 28 000 доларів США та трьох процентів річних в розмірі 1042,52 доларів США, слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені повністю, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 10 620,45 грн.

Outcome: approved