Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аса-Плюс» (далі - ТОВ «Аса-Плюс»), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 960 465,99 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 17 серпня 2021 року між ним та відповідачем був укладений попередній договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості № 17/08/21, відповідно до якого сторони зобов`язалися в майбутньому укласти договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості (далі - основний договір). 25 вересня 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до попереднього договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості від 17 серпня 2021 року № 17/08/21, відповідно до якої було змінено характеристики об`єкта нерухомості та затверджено попередній договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості в новій редакції. Пунктом 2.1. попереднього договору визначено, що продавець відповідно до умов основного договору зобов`язується передати у власність покупця об`єкт нерухомості, що розміщений в житловому будинку за будівельною адресою: [ADDRESS] (мікрорайон «Жуляни»), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вартість об`єкта нерухомості в розмірі та порядку, визначеними цим договором. Закінчення будівництва та введення в експлуатацію будинку, в якому знаходиться об`єкт нерухомості забезпечується продавцем в термін: 3 квартал 2022 року. Сторони зобов`язались укласти основний договір у строк до 30 грудня 2022 року (пункти 3.1, 3.3. попереднього договору). Відповідно до пункту 4.1 зазначеного договору ціна основного договору є ціною об`єкту нерухомості та складає 960 466 грн без ПДВ, що еквівалентно сумі в 35 690,29 доларів США, виходячи з вартості 1 кв. м у розмірі еквівалентному 906,07 доларів США. Згідно з пунктом 4.3. попереднього договору сторони визначили наступний порядок розрахунків за цим договором: покупець сплатив продавцю гарантійний платіж за об`єкт нерухомості в сумі 774 910,87 грн без ПДВ, що еквівалентно 28 753,65 доларів США; покупець сплачує продавцю гарантійний платіж 2 за об`єкт нерухомості в сумі 185 555,12 грн, що еквівалентно 6 936,64 доларів США в строк до 29 вересня 2021 року. 29 вересня 2021 року позивач перерахував відповідачу гарантійний платіж 2 в сумі 185 555,12 грн. Таким чином, позивач виконав свої вимоги по оплаті за договором та перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 960 465,99 грн за попереднім договором купівлі-продажу об`єкта нерухомості від 17 серпня 2021 року № 17/08/21, однак відповідач не виконав своїх зобов`язань, не збудував будинок та не передав квартиру у власність позивача. На будівельному майданчику, відведеному для будівництва житлового будинку, не ведуться жодні будівельні роботи, а будівельники та виконавці робіт на об`єкті відсутні, офісне приміщення відповідача зачинено та не працює. Крім того, попередній договір нотаріально не посвідчений, тому в силу закону він є нікчемним з моменту його укладення, у зв`язку з чим, відповідач повинен повернути позивачу 960 465,99 грн, які були ним сплачені. Добровільно відповідач грошові кошти не повертає, тому позивач звернувся до суду з цим позовом для захисту свого порушеного права. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 червня 2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року вказану позовну заву було залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали, 20 липня 2023 року, позивачем надано до суду докази надсилання листом з описом вкладення відповідачу копій поданих до суду документів. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали 15 лютого 2021 року позивачем надано до суду квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 липня 2023 року відкрито загальне позовне провадження за вищевказаним позовом та призначено підготовче судове засідання. 13 листопада 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату час і місце судового засідання повідомлялась належним чином. В матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляду справи у його відсутність, в якій зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення та просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Крім того, у встановлений судом строк, не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що 17 серпня 2021 року між позивачем та відповідачем був укладений попередній договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості № 17/08/21, відповідно до якого сторони зобов`язалися в майбутньому укласти договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості (пункт 1.1. попереднього договору). 25 вересня 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до попереднього договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості від 17 серпня 2021 року № 17/08/21, відповідно до якої було змінено характеристики об`єкта нерухомості та затверджено попередній договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості в новій редакції. Відповідно до пункту 2.1 попереднього договору продавець відповідно до умов основного договору зобов`язується передати у власність покупця об`єкт нерухомості з характеристиками, визначеними пунктом 2.3 цього договору, що розміщений в житловому будинку за будівельною адресою: [ADDRESS] (мікрорайон «Жуляни»), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вартість об`єкта нерухомості в розмірі та порядку, визначеними цим договором. Згідно з пунктом 2.2 попереднього договору будинок, в якому знаходиться об`єкт нерухомості, належить до проекту «Третя черга будівництва клубного містечка «Ліверпуль Хауз» по [ADDRESS] та розміщується на земельній ділянці: кадастровий номер 8000000000:72:576:0014 та кадастровий номер 8000000000:72:576:0015, що знаходиться у власності продавця. Об`єкт нерухомості має наступні характеристики: житлова нерухомість, квартира, поверх 2, будівельний (проектний) номер 2-С, загальна площа - 39,39 кв. м (пункт 2.3 попереднього договору). Пунктами 3.1, 3.3 попереднього договору встановлено, що закінчення будівництва та введення в експлуатацію будинку, в якому знаходиться об`єкт нерухомості забезпечується продавцем в термін: 3 квартал 2022 року. Сторони зобов`язались укласти основний договір у строк до 30 грудня 2022 року. Відповідно до пункту 4.1 зазначеного договору ціна основного договору є ціною об`єкту нерухомості та складає 960 466 грн без ПДВ, що еквівалентно сумі в 35 690,29 доларів США, виходячи з вартості 1 кв. м у розмірі еквівалентному 906,07 доларів США. У пункті 4.3. попереднього договору сторони визначили наступний порядок розрахунків за цим договором: покупець сплатив продавцю гарантійний платіж за об`єкт нерухомості в сумі 774 910,87 грн без ПДВ, що еквівалентно 28 753,65 доларів США; покупець сплачує продавцю гарантійний платіж 2 за об`єкт нерухомості в сумі 185 555,12 грн, що еквівалентно 6936,64 доларів США в строк до 29 вересня 2021 року. Розрахунки за цим договором здійснюються за реквізитами продавця, зазначеними в даному договорі (пункт 4.8. попереднього договору). Відповідно до пункту 8.7. попереднього договору сторони домовились укласти цей договір у простій письмовій формі, що відповідає їх справжній волі і вважають цей договір укладеним з моменту скріплення його своїми підписами. Договір підписаний сторонами та скріплений печаткою ТОВ «Аса-Плюс». З квитанції № 0.0.2284175354.1 від 29 вересня 2021 року вбачається, що позивач перерахував 29 вересня 2021 року відповідачу гарантійний платіж 2 в розмірі 185 555,12 грн. Таким чином, позивачем на виконання умов попереднього договору було сплачено грошові кошти у загальній сумі 960 465,99 грн. Водночас, судом встановлено, що підписаний між сторонами попередній договір № 17/08/21 купівлі-продажу об`єкта нерухомості від 17 серпня 2021 року не був нотаріально посвідчений у встановленому законом порядку. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначив, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за попереднім договором, не збудував будинок та не передав квартиру у власність позивача, на будівельному майданчику, відведеному для будівництва житлового будинку, не ведуться жодні будівельні роботи, а будівельники та виконавці робіт на об`єкті відсутні, офісне приміщення відповідача зачинено та не працює. Враховуючи, що попередній договір нотаріально не посвідчений, він є нікчемним з моменту його укладення, тому відповідач повинен повернути позивачу кошти, які були ним сплачені на виконання цього договору, на підставі частини першої статті 216 ЦК України. На момент розгляду справи відповідач, у добровільному порядку, кошти не повернув. Згідно з частиною першою статті 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена,- у письмовій формі. Така норма є імперативною, а тому додержання вимог щодо письмового оформлення попереднього договору є обов`язковим. Відповідно до попереднього договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості № 17/08/21 від 17 серпня 2021 року сторони мали намір у майбутньому укласти договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Необхідність нотаріального посвідчення угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна також закріплена статтею 55 Закону України «Про нотаріат». Положеннями частини четвертої статті 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з частиною дргуою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частинами четвертою-п`ятою статті 216 ЦК України правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З урахуванням наведених положень, беручи до уваги, що при укладенні попереднього договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості № 17/08/21 від 17 серпня 2021 року сторонами не було додержано вимог закону щодо його нотаріального посвідчення, такий договір є нікчемним з моменту укладання в силу закону. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша 1212 ЦК України. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі №363/222/17 та від 08 вересня 2021 року у справі №522/22915/15-ц. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач наведені позивачем обставини не спростував, доказів наявності законних підстав для утримання набутих коштів не надав. Ураховуючи вищевикладене, грошові кошти в сумі 960 465,99 грн, які були сплачені позивачем за нікчемним правочином підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі статті 1212 ЦК України, як такі, що були набуті відповідачем без достатньої правової підстави. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено у повному обсязі, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору, що була сплачена ним при зверненні до суду з указаним позовом, а саме - 9 604,66 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved