Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

16 лютого 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» про визнання кредитного договору недійсним та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позову, позивач зазначала про те, що 11 липня 2020 року за її заявою Дніпровським УП ГУ НП в м. Києві було розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні №12020105040000178 за фактом таємного заволодіння мобільним телефоном Samsung Galaxi A50, який в подальшому був використаний для отримання кредиту в кредитних установах «Mоney Veo» та «My Credit». Указаним мобільним телефоном позивач постійно користувалася, окрім того, ньому був установлений мобільний додаток «Приват 24». Одразу після виявлення зникнення мобільного телефону позивач зателефонувала до оператора «ПриватБанк» із проханням заблокувати банківську картку позивача, на що остання отримала позитивну відповідь. Однак, після повідомлення про заблокування картки службові особи «Приват Банк» провели банківські операції на рахунок № [NUMBER] y сумах 5 000 гpн., 5 000 гpн., 5 000 грн, 3 165 грн та 2 100 гpн, що підтверджується платіжними дорученнями № P24A462118282C96776, № P24A462118521C26151, № P24A462118702C05515, № P24A462119275C12016 та № P24A462153508C62208 відповідно. В подальшому кошти з банківської картки (рахунку) позивача були переведені на банківську картку (рахунок) невідомої позивачу особи (oci6), що підтверджується випискою по - кapтцi/ [NUMBER] ( [NUMBER] ) i додаткових рахунках договору SAMDNWFC00032330573 вiд 05 січня 2017 року за період з 01 липня 2020року по 13 липня 2020 року. 25 липня 2020 року рекомендованим листом на ім`я директора TOB «Мaнівео швидка фінансова допомога» позивач направив заяву, в якій детально розписала вищенаведені факти події, що трапилась у зв`язку з крадіжкою її телефону та шахрайськими діями невідомих осіб, вказавши, що жодних кредитних зобов`язань на себе не брала, кредитними коштами не розпоряджалася та додала до заяви витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Відповіді на звернення станом на день звернення до суду позивач не отримала. На підставі викладеного, позивач просила про задоволення позову та про стягнення з відповідачів судових витрат. Ухвалою судді від 22 лютого 2024 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. 21 березня 2024 року від представника відповідача TOB «Мaнівео швидка фінансова допомога» надійшов відзив по справ, в якому зазначено, що 11 липня 2020 року між Товариством та [PERSON] було укладено кредитний договір № 749367032. Відповідно до п. 1.1. цього договору Товариство зобов`язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 17000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Відповідно до п. 1.1 договору та додаткової угоди № 1 Товариство перерахувало на банківську картку, яку позивачка вказала під час заповнення заявки кредитні кошти у сумі 17 000 грн. 00 коп. відразу після укладання договору. Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» визначають порядок і умови надання Товариством грошових коштів у кредит та згідно п. 4.1 договору є невід`ємною частиною цього договору. Правила розміщені на сайті Товариства за посиланням: https://moneyveo.ua у загальному доступі для ознайомлення всіх зацікавлених осіб і є публічною офертою Товариства до укладання договору. Відповідно до п. 1.2 договору кредит надається строком на 9 (дев`ять) днів від дати отримання кредиту позичальником. Позивач добровільно за допомогою мережі інтернет перейшла на офіційний сайт Товариства: www.moneyveo.ua обрала для себе у вбудованому калькуляторі бажану суму грошових коштів та бажаний строк кредитування, зазначила свої персональні дані, які були відомі тільки їй (ПІБ, РНОКПП, дату народження, серію та номер паспорту) в тому числі і банківську картку на яку в подальшому отримала грошові кошти у сумі 17000 грн 00 коп пройшла декілька етапів підтвердження наміру вступити в договірні відносини з Товариством та уклав кредитний договір без зовнішнього впливу та примусу. Вищевикладене підтверджує те, що волевиявлення позивача було вільним і відповідало її внутрішній волі, відповідно до ст. 203 ЦК України. Договір був вчинений в електронній формі, яка відповідно до ст. 207 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми, що спростовує необґрунтоване твердження позивача. Договір було підписано позивачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, одноразовий персональний ідентифікатор № 3EK96K3J, було направлено позивачці 11 липня 2020 року на номер мобільного телефону вказаний позивачем під час заповнення заявки на отримання кредиту- [NUMBER] о 6:36:36 год., одноразовий персональний ідентифікатор № 3EK96K3J було введено позивачем у відповідне поле в інформаційно - телекомунікаційній системі Товариства 11 липня 2020 року о 6:37:23 год., після чого позивач натиснула кнопку «ТАК», що є підписанням договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відразу після вчинених дій, 11 липня 2020 року Товариством було перераховано грошові кошти у сумі 17000 грн 00 коп. на банківську карту № [NUMBER] , що належить позивачу, що слугує доказом того, що позивач акцептував оферту відповідача. 04 квітня 2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій остання зазначає, що відносно неї були вчинені шахрайські дії, які полягали у незаконному заволодінні її особистого телефону, оформленні кредитних договорів та отриманні від її імені, зокрема, у TOB «Манівео швидка фінансова допомога» кредитних коштів. Шляхом направлення смс повідомлення позивач звернулась до шахраїв з проханням повернути їй викрадений мобільний телефон відразу з після того, як помітила його зникнення, однак, її прохання було залишено без позитивної відповіді. З роздруківки вбачається, що оформлення кредитних коштів від її імені відбувалося, саме тоді, коли позивач просила повернути їй викрадений телефон. В подальшому, телефон був увімкнений вже після 19 вечора, саме тоді, коли позивач прийшла до салону «Київстap» для відновлення свого мобільного номеру. Крім того, позивач зателефонувала до поліції з вимогою приїхати на місце вчинення кримінального правопорушення, однак, їй було повідомлено, що вона має прийти до Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві для написання заяви про злочин, що позивачем і було зроблено. Toбто, відразу ж після виявлення зникнення мобільного телефону позивач вчиняла ряд дій, спрямованих на повернення свого мобільного телефону та уникнення негативних наслідків. Позивач вказує на те, що вказаний кредитний договір був оформлений від її імені невідомими їй особами, які викрали особистий мобільний телефон, розблокували його та отримали кредитні кошти, які в подальшому перевели на невідомі їй рахунки та отримали їх в банкоматі. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Судом установлено, що 11 липня 2020 року о 03.00 год. у [PERSON] було викрадено мобільний телефон Samsung Galaxi A50. 11 липня 2020 року за заявою позивача Дніпровським УП ГУ НП в м. Києві було розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні №12020105040000178 за фактом таємного заволодіння мобільним телефоном Samsung Galaxi A50, який в подальшому був використаний для отримання кредиту в кредитних установах «Mоney Veo» та «My Credit». 11 липня 2020 року о 06:37:23 год. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 749367032. Відповідно до п. 1.1. цього договору Товариство зобов`язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 17000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Товариством було перераховано грошові кошти у сумі 17000 грн. 00 коп. на банківську карту № [NUMBER] , що належить позивачу. В подальшому з банківської картки позивача № [NUMBER] вищевказані грошові кошти були перераховані на рахунок № [NUMBER] , що підтверджується платіжними дорученнями № P24A462118282C96776, № P24A462118521C26151, № P24A462118702C05515, № P24A462119275C12016 та № P24A462153508C62208. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні визначені Законом України «Про електронну комерцію», який встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Відповідно до статті 3 цього Закону електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до статті 12 указаного Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, тобто до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. У разі ж якщо стороною договір фактично не підписано, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Аналізуючи надані докази, кредитний договір № 749367032 від 11 липня 2020 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не укладався, оскільки 11 липня 2020 року о 03.00 год. у [PERSON] викрали її мобільний телефон Samsung Galaxi A50. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19). У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування чергових платежів, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.10.2019 року у справі № 320/8618/15. Спірний кредитний договір від 11 липня 2020 року позивачем не підписувався та не укладався, тобто є неукладеним, у зв`язку з чим вимога про визнання його недійсним, як і похідна вимога про зобов`язання відповідача вилучити з кредитної історії інформвцію відносно [PERSON] інформацію за кредитним договором № 749367032 від 11 липня 2020 року, яка розміщена на сайті ТОВ «Українське бюро кредитних історій», є неефективним способом захисту порушеного права. Отже, спірний договір слід вважати неукладеним. За таких обставин, спосіб захисту порушеного права обраний позивачем (визнання правочину недійсним відповідно до п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України) не може бути застосовано до правочину, який фактично не відбувся. Питання про припинення такого зобов`язання вирішенню також не підлягає.

Outcome: dismissed