Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

14.08.2023 до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя звернулась [PERSON] в обґрунтування якого зазначила, що 09.12.2011 між нею та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб, від якого вони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12.12.2018 шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу 25.07.2013 сторони придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка оформлена на відповідача [PERSON] . З моменту розірвання шлюбу позивачка разом з донькою проживала за адресою: [ADDRESS] , а відповідач у спільній квартирі. З 16.04.2022 позивачка разом з донькою з метою збереження життя виїхала за межі України до Англії. 24.12.2022 позивач разом з донькою на короткий термін приїхала в Україну, але відповідач не надав згоди на поділ майна подружжя. 27.07.2023 позивач знов приїхала в Україну для врегулювання майнових питань, проте на пропозицію оформити у нотаріуса договір про поділ спільного майна подружжя [PERSON] згоди не надав. Позивач вважає, що відповідач ставить під сумнів її право власності на квартиру, набуту під час шлюбу, яка є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] просить суд здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, в порядку якого визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Право власності на іншу 1/2 частину вказаної квартири визнати за відповідачем (т. 1, а.с. 2-6). 23.10.2023 [PERSON] подав зустрічну позовну заяву в обґрунтування якої зазначив, що однокімнатна квартира [ADDRESS] придбана ним за власні кошти за 273025,00 грн. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрація права власності на вказану квартиру вчинена 25.07.2013 о 18:44:35. Кошти для придбання спірної квартири отримані від продажу за 350450,00 грн квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] та його матері [PERSON] . Договір з продажу даної квартири посвідчений тим самим приватним нотаріусом, реєстрація права власності вчинена 25.07.2013 о 18:39. Отже спірна квартира придбана не за спільні кошти подружжя, а сам факт придбання майна у шлюбі не є безумовною підставою для його віднесення до спільної сумісної власності. Вважає, що підтвердженням того, що квартира придбана за власні кошти [PERSON] є час укладення договорів купівлі-продажу, час реєстрації у Державному реєстрі речових прав, вартість продажу та купівлі квартир, тим, що [PERSON] та донька жодного дня не буди зареєстровані у спірній квартирі. Ініціатором розлучення була [PERSON] , яка під час розірвання шлюбу вказувала на відсутність майна, що підлягає розподілу, тобто визнавала, що спірна квартира є його приватною власністю. [PERSON] жодним чином не приймала участі у придбанні квартири, ніяких коштів не надавала, ніколи не працювала, доходів не мала. [PERSON] просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] (т. 1, а.с. 61-63). 21.11.2023 [PERSON] подала до суду позовну заяву зі збільшеними позовними вимогами, в обґрунтування якої зазначила, що 20.08.2013 [PERSON] та [PERSON] придбали автомобіль DAEWOO NEXIA, р.н. [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] та оформили його на [PERSON] . Крім поділу квартири, просить суд виділити автомобіль в особисту, [PERSON] , власність та стягнути з останнього суму в розмірі 68516,00 у якості компенсації за належну їй 1/2 частину автомобілю (т. 1, а.с. 95-101). Ухвалою Московського районного суду м. Харкова (далі Суд) від 17.08.2023 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Суду від 13.11.2023 вимоги за зустрічним та первісним позовами об`єднані в одне провадження. Ухвалою Суду від 09.01.2024 витребувано докази, призначено судову авто-технічну експертизу, провадження у справі зупинене на час проведення експертизи. Ухвалою Суду від 28.03.2024 провадження у справі поновлено. Ухвалою Суду від 17.04.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивачкою [PERSON] поданий відзив на зустрічну позовну заяву такого змісту: сторони познайомились у 2004 році, саме з цього періоду у них почалися відносини як у чоловіка та жінки. Мешкали спочатку окремо, оскільки [PERSON] та [PERSON] не мали окремого власного житла та проживали кожен зі своїми матерями. З 2006 року сторони почали разом працювати та мали намір придбати власне житло. З 2011 року мешкати разом у квартирі, яка належала [PERSON] та її матері, потім зареєстрували шлюб. Подружжя планувало народження дитини та купівлю власного житла. Більше п`яти років сторони спільно працювали та заощаджували для придбання окремої квартири. У 2012 році [PERSON] завагітніла, після чого подружжя звернулось до агентства нерухомості з метою пошуку однокімнатної квартири на Салтівці у місті Харкові. Питання про продаж квартири, яка належала [PERSON] та його матері, не підіймалося. [PERSON] висловлював своє бажання поділити з матір`ю майно, бо мав з нею неприязні відносини. Лише згодом у [PERSON] та його матері виникло бажання продати свою квартиру. Як пояснював [PERSON] , мати йому була винна гроші і це єдиний вихід від неї їх отримати. Пошук квартири для подружжя тривав більше місяця. На показах завжди була присутня вагітна на той час [PERSON] , [PERSON] практично ніколи не приймав участі при огляді запропонованих агентами квартир. Лише у червні 2013 року квартира була обрана подружжям та призначена дата угоди. Квартира купувалася без ремонту та переїзд подружжя до нової квартири планувався після проведення ремонтних робіт. Отже, спірна квартира куплена подружжям у період шлюбу за спільні кошти. Проти твердження [PERSON] , що [PERSON] ніколи не працювала та не мала власних коштів остання заперечувала та зазначила, що починаючи з 2000 року [PERSON] офіційно працювала. З 2006 року [PERSON] підробляла на вихідних разом з [PERSON] на автомобільному ринку «Лоск», а з 2008 року офіційно працювала продавцем автозапчастин на автомобільному ринку «Лоск», була вписана в патент, виданий на ім`я [PERSON] . З 27.09.2011 по 22.05.2017 [PERSON] була оформлена фізичною особою-підприємцем, підприємницька діяльність якої пов`язана з реалізацією автомобільних запчастин на авторинку «Лоск». У 2011 ріці подружжям придбано автомагазин на ринку біля станції метро «Героїв Праці» у місті Харкові. З моменту придбання магазину, [PERSON] здійснював діяльність на автомобільному ринку «Лоск», а [PERSON] у магазині біля станції метро «Героїв Праці». Отже,\~твердження позивача\~за зустрічним\~позовом про\~відсутність заробітку\~та грошових\~коштів у\~ [PERSON] \~спростовуються наведеним\~вище. Твердження [PERSON] , що купівля спірної квартири здійснена за його власні кошти не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки квартира належала йому та його матері в рівних частках, отже свою частку він продав за 175225,00 грн, а спірна квартира придбана за 273025,00 грн. Навіть якщо допустити, що гроші на придбання спірної квартири бралися від продажу належної [PERSON] частини квартири, цих коштів не вистачило б на придбання однокімнатної квартири, крім того [PERSON] не зазначено, на яких саме умовах його мати передала йому грошові кошти, отримані нею від продажу належної їй частини квартири. Спростовує позицію [PERSON] і текст договору купівлі продажу спірної квартири від 25.07.2013, а саме п. 2, в якому зазначено, що: «...Цей договір укладається за згодою дружини Покупця - [PERSON] , справжність підпису якої на відповідній заяві посвідчено 25.07.2013 року [PERSON] приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за реєстровим № 1183». Нотаріусом, як гарантом законності угоди при посвідченні договору купівлі-продажу спірної квартири роз`яснено сторонам, що квартира набувається у спільну сумісну власність подружжя. [PERSON] була впевнена, що оформлення договору купівлі продажу квартири за її згодою, гарантує її право на спільну сумісну власність. Якщо б спірна квартира купувалась за особисті кошти [PERSON] , не було б жодних перешкод для зазначення цих обставин безпосередньо в тексті договору купівлі-продажу від 25.07.2013. Факт не зазначення у договорі про придбання майна про те, що це майно купується за особисті кошти покупця - є доказом придбання майна у спільну сумісну власність подружжя. [PERSON] не погоджується з твердженням [PERSON] , що відсутність її та доньки реєстрації у спірній квартирі підтверджує той факт, що квартира є особистою власністю відповідача, оскільки вказані обставини підтверджують лише факт користування майном, а не його придбання за особисті кошти або у спільну власність. Додатково зазначає, що спірна квартира придбана без ремонту. Донці на той час був лише місяць і перевозити немовля в невідремонтовану квартиру ні позивач, ні відповідач не збиралися. Подружжя мало намір переїхати до власного житла після проведення ремонту, згодом відносини між подружжям погіршилися, що призвело до розірвання шлюбу. Посилання [PERSON] на вказівку про відсутність спору про поділ спільного майна у позові про розірвання шлюбу вказує лише на те, що на момент розірвання шлюбу спору про поділ майна між подружжям не було. [PERSON] не заперечував право [PERSON] на спірну квартиру. Суд при вирішенні питання про розірвання шлюбу не вирішував питання про наявність або відсутність спільного майна подружжя. У рішенні про розірвання шлюбу відсутні висновки з цього питання. Інформація, що міститься в позові не має преюдиційного значення та не може вважатися належним доказом. Крім того, 20.08.2013, тобто через місяць після придбання квартири, сторони придбали в салоні новий автомобіль, що додатково підтверджує факт наявності грошових коштів у подружжя. Наразі [PERSON] та малолітня донька не мають будь-якого іншого житла крім спірної квартири, також у [PERSON] є заборгованість зі сплати аліментів на утримання доньки більше ніж 244000 грн. Просила у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник позивача за первісним позовом, адвокат Молчанова Ю.Ю., подала суду заяву, в якій позовні вимоги за первісним позовом з урахування збільшених позовних вимог підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, у задоволенні вимог за зустрічним позовом відмовити, розгляд справи проводити за її відсутністю. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] , адвокат Крамаренко В.П., подав суду заяву, в якій зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, у задоволенні первісного позову просив відмовити, розгляд справи проводити за його відсутністю. Відзиву на первісну позовну заяву та позовну заяву про збільшення позовних вимог [PERSON] не подано. Суд, дослідивши письмові докази, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини: 09.12.2011 між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12.12.2018 шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 14.10.2019 (т. 1, а.с. 10-13). Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 25.07.2013, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бистрицькою А.П., реєстровий № 1184, [PERSON] продала, а [PERSON] придбав однокімнатну квартиру [ADDRESS] за 273025,00 грн. Договір укладено за згодою дружини покупця [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрація права власності на вказану квартиру вчинена 25.07.2013 о 18:31:39. (т. 1, а.с. 76, 77). Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 25.07.2013, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бистрицькою А.П., реєстровий № 1180, [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] за 350450 грн. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрація права власності на вказану квартиру вчинена 25.07.2013 о 17:39:04 (т. 1, а.с. 74, 75). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1998, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (т. 1, а.с. 71). З інформації з Єдиного державного реєстру МВС та відповіді на ухвалу суду про витребування доказів встановлено, що транспортний засіб DAEWOO NEXIA, р.н. [NUMBER] (далі Автомобіль, Транспортний засіб) з 20.08.2013 був зареєстрований за [PERSON] , з 11.11.2021 за [PERSON] , а з 03.02.2022 знов за [PERSON] (т. 1, а.с. 165-169, 174). На ухвалу суду від 09.01.2024 про витребування доказів Територіальний сервісний центр МВС № 6342 повідомив, що на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2021 здійснено перереєстрацію Транспортного засобу з [PERSON] на [PERSON] . Вказаний автомобіль був зареєстрований за [PERSON] з 20.08.2013 (т. 1, а.с. 208-211). Зі звіту з незалежної оцінки майна встановлено, що вартість спірної квартири [ADDRESS] станом на 07.08.2023 становить 582692 грн. Вартість квартири відповідачем за первісним позовом [PERSON] не оспорюється, отже суд вважає наданий позивачем доказ в обґрунтування вартості квартири допустимим, належним, достовірним та достатнім (т. 1, а.с. 18-27). У звіті про оцінку майна, що наданий позивачкою [PERSON] , вартість Автомобіля визначена станом на 20.11.2023 у розмірі 137032 грн (т. 1, а.с. 106-123). Відповідач за первісним позовом [PERSON] з вартістю Автомобіля, визначеною позивачкою, не погодився та надав звіт про оцінку майна, згідно з яким вартість спірного автомобіля станом на 19.12.2023 становить 66420 грн (т. 1, а.с. 181-189). З висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи, проведеної Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України вбачається, що вартість Автомобіля станом на 11.11.2021 (на момент продажу автомобіля [PERSON] ) становить 89900, 00 грн (т. 2, а.с. 3-7). Вартість експертизи становить 3634,94 грн та сплачена позивачем [PERSON] (т. 1, а.с. 221). Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана норма закону свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється співвласником виключно за взаємною згодою. Під час розгляду справи відповідачем [PERSON] не доведено, що відчуження спірного автомобіля відбулось за згодою позивача, тому суд приходить до переконання, що автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя та відчужений відповідачем без відома та згоди позивача. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так, Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків ВСУ та КЦС ВС щодо застосування ч.ч. 4 і 5 ст. 71 Сімейного кодексу України, ч. 2 ст. 364 ЦК України визначивши, що у спорі, в якому позивач (один із подружжя) просить суд припинити його/її (а не відповідача) право власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя на майно та виплатити грошову компенсацію вартості цієї частки, немає необхідності в отриманні згоди відповідача на таке припинення права позивача, а також у внесенні відповідачем суми компенсації на депозитний рахунок суду. У спорі, де про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач, відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Факт відсутності в нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати (постанова від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Таким майном є неподільна річ - автомобіль. Вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивача відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. Таким чином первісний позов в частині вимог про визнання за відповідачем права власності на спірний автомобіль та стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля на час розгляду справи в суді підлягає задоволенню, проте частково. Визначаючи вартість спірного автомобіля, суд бере за основу вартість, зазначену у висновку саме судової експертизи, що проведена за клопотанням позивачки [PERSON] державною спеціалізованою науково-дослідною установою судової експертизи, яка входить до Експертної служби МВС України. Крім того, суд бере до уваги, що жодна зі сторін заперечень щодо висновку судової експертизи не надала. Отже розмір компенсації за 1/2 частку автомобіля, що підлягає стягненню на користь [PERSON] становить 44950,00 грн. Щодо поділу спірної квартири, придбаної під час шлюбу суд зазначає таке. Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, з наданих доказів встановлено, що [PERSON] та його мати продали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] за 350450 грн, реєстрація права власності на вказану квартиру вчинена 25.07.2013 о 17:39, а менш ніж через годину, а саме 25.07.2013 о 18:31:39 тим самим нотаріусом зареєстровано право власності на спірну квартиру [ADDRESS] за 273025,00 грн. Одночасне укладення угод про відчуження та придбання майна має на меті купівлю майна за рахунок коштів, одержаних від продажу іншого майна. Короткий проміжок часу між реєстрацією угод (менше години), який вірогідно витрачається на складання й підписанням документів, реєстрацією у відповідних реєстрах, свідчить про придбання спірної квартири за кошти, отримані саме від продажу іншої квартири, на яку позивачка [PERSON] не мала жодних прав. З огляду на викладене, зобов`язання відповідача [PERSON] надати інші, додаткові докази на підтвердження походження коштів, за які придбана спірна квартири, не є доцільним та свідчило б про покладення на останнього надмірного тягаря доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Посилання представника позивача [PERSON] на висновки, що зроблені у постанові Верховного Суду у справі № 334/9028/15-ц від 13.03.2019 не суперечать фактам, встановленим судом, оскільки суд оцінює докази, в тому числі з точки зору їх достатності та достовірності, за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням всіх обставин справи. В даному випадку, належними доказами того, що гроші від продажу належної відповідачу нерухомості витрачені на придбання спірної квартири, є короткий проміжок часу, протягом якого укладено обидва договори, одне й теж місце їх укладення тощо. Твердження позивача [PERSON] про те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки договір купівлі-продажу містить посилання, що купівля квартири здійснюється за її згодою, є хибними, оскільки угода про придбання чи відчуження майна під час шлюбу передбачає отримання згоди чоловіка або дружини на вчинення одним з подружжя правочину щодо відчуження або придбання нерухомості у власність. Таким чином суд вважає доведеним, що спірна квартира придбана за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири, що належала [PERSON] та його матері, про що свідчить майже одночасне укладення обох угод, що в свою чергу спростовує позицію позивача [PERSON] про придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя. Враховуючи викладе, суд задовольняє зустрічний позов [PERSON] у повному обсязі. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог з урахуванням правильної ціни позову та сплачених сум судових витрат. Так, судом розглянуто позовну заяву майнового характеру. Відповідно, ціна позову визначається згідно вимог п.п. 1, 2, 10 ч. 1 ст. 176 ЦПК України: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується; у позовах про визнання права власності на майно - вартістю майна; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог. Таким чином ціною позову є загальна сума всіх вимог позивача за первісним позовом [PERSON] , що складається з суми 1/2 частини вартості квартири (582692:2 = 291346 грн) та 1/2 частини вартості автомобіля (137032:2 = 68516,00 грн) та дорівнює загалом 359862,00 грн. Ціною зустрічного позову [PERSON] є повна вартість спірної квартири 582692,00 грн. Отже, позивач [PERSON] мала сплати судовий збір у розмірі 1% від ціни позову, що дорівнює 3598,62 грн, тоді як сплатила за двома квитанціями загальну суму судового збору у розмірі 6900,63 грн (т. 1, а.с. 1, 94). Тобто надмірно сплаченою сумою судового збору є 6900,53 3598,62 = 3301,91 грн, яка підлягає поверненню позивачці [PERSON] . Також позивачем [PERSON] понесені судові витрати у вигляді витрат на оплату судової експертизи у розмірі 3634,94 грн. Отже, сума понесених судових витрат [PERSON] (за відрахуванням надмір сплаченої суми, що повертається судом) складається з належної суму судового збору та витрат на проведення експертизи: 3598,62 + 3634,94 = 7233,56 грн. Відповідач [PERSON] мав сплатити 5826,92 грн судового збору, сплатив 5827,00 грн (переплата 8 копійок). Первісний позов задоволений судом на 12,49%, зустрічний на 100%. Таким чином з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 903,47 грн в рахунок відшкодування судових витрат за первісним позовом (12,49% від 7233,56 грн), а з [PERSON] на користь [PERSON] 5826,92 грн в рахунок відшкодування судових витрат за зустрічним позовом. Згідно з ч. 12 ст. 265 ЦПК України у разі часткового задоволення первісного і зустрічного позовів про стягнення грошових сум суд проводить зустрічне зарахування таких сум та стягує різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму. З погляду на викладене суд вважає можливим зарахувати зустрічні стягнення сум судових витрат та стягує з [PERSON] на користь [PERSON] різницю між судовими витратами, що дорівнює 5826,92 903,47 = 4923,45 грн.

Outcome: partial