Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

Волочиська окружна прокуратура звернулася в суд з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області до відповідачки, про конфіскацію земельної ділянки загальною площею 1.6581 га (кадастровий номер 6821282500:03:055:0238), що розташована на території Сатанівської селищної ради Хмельницького району, Хмельницької області. Ухвалою від 21.03.2024 судом було задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на спірну земельну ділянку (а.с.39-40). В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить позов задовольнити, а саме: конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області земельну ділянку [PERSON] з кадастровим номером 6821282500:03:055:0238, загальною площею 1.6581 га, що розташована на території Сатанівської селищної ради Хмельницького району, Хмельницької області. В підтвердження своїх позовних вимог прокурор пояснив, що [PERSON] , як іноземка, зобов`язана була протягом року з дати набуття права власності на вказану земельну ділянку відчужити її, однак цього не зробила. Представниця позивача Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] подала на адресу суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ТОВ «Агрохолдинг 2012» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення прокурора, оголосивши заяву представниці позивача, заяву відповідачки про визнання позову, перевіривши матеріали справи в межах наданих суду доказів, вважає що позовна заява підлягає задоволенню виходячи із такого. Судом об`єктивно встановлено, що [PERSON] є українкою за походженням, однак має громадянство Литви. Факт відсутності у відповідачки громадянство України підтверджується листом УДМС у Хмельницькій області від 19.02.2024 (а.с. 27). Факт наявності громадянства Литви у відповідачки підтверджується копією паспорта [PERSON] (а.с. 18). Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.09.2021 відповідачка набула право власності на земельну ділянку загальною площею 1.6581 га, кадастровий номер 6821282500:03:055:0238 та залишається її власницею і по даний час (а.с.10-11). Також, з вищевказаної довідки вбачається, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6821282500:03:055:0238 перебуває в оренді у ТОВ «Агрохолдинг 2012» строком на 7 років. Право власності відповідачка на спірну земельну ділянку набула у порядку спадкування після смерті брата [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.23). Ч.2,3 ст. 78 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі ст.80 Земельного кодексу України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту ч. 2 ст. 81 та інших норм Земельного кодексу України, суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Земельним кодексом України чітко визначені підстави набуття права власності на землі іноземцями та особами без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства, відповідно до ч. 2 ст. 81 Земельного кодексу України, можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно з ч. 3 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до ч.2 цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 22 Земельного кодексу України: Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу, а саме: Іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення. Цей абзац втрачає чинність за умови та з дня схвалення на референдумі рішення, визначеного абзацом восьмим цієї частини (абз.3 ч.1 ст.130 ЗК України). Проаналізувавши вищевказані положення Земельного кодексу України, можливо зробити висновок, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати право власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення на підставі цивільно-правових угод та прийняття спадщини, а на землі сільськогосподарського призначення лише шляхом прийняття спадщини, інших підстав для отримання земель сільськогосподарського призначення у власність даною категорією громадян не передбачено. З системного аналізу норм земельного законодавства можна зробити висновок, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати тільки громадянам України. Однією з підстав припинення права власності на земельну ділянку за ст.140 Земельного кодексу України є конфіскація за рішенням суду. Ч.5 ст.41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. П.10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Згідно зі ст. 356 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Ст.145 Земельного кодексу України встановлено вимогу припинення права власності на земельну ділянку особи, якій земельна ділянка не може належати на праві власності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Аналогічно за змістом ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно з ч. 2 ст. 145 Земельного кодексу України у випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Ураховуючи те, що право власності відповідно до ст.125 ЗК України виникає після одержання власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації, після чого на зазначені правовідносини повністю поширюються гарантії права власності, то обчислення річного строку «добровільного» відчуження слід починати від часу реєстрації іноземним громадянином чи особою без громадянства права приватної власності на земельну ділянку. З досліджених судом доказів є очевидним, що відповідачка протягом року з дня набуття права власності на спірну земельну ділянку не вчинила жодних дій для її відчуження, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд приймає до уваги і позицію самої відповідачки, яка згідно поданої заяви позовні вимоги визнала у повному обсязі, що згідно положень ч.4 ст.206 ЦК України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права третіх осіб . Також, оскільки визнання позову відповідачкою мало місце до початку розгляду справи судом по суті, то у порядку, визначеному ч.1 ст.142 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість повернення з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved