Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-16 00:00:00

В листопаді 2024 року [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Позов обґрунтовано тим, що, рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27.04.2011 року шлюб між сторонами було розірвано. За час перебування сторін у шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.06.2017 року було збільшено попередньо встановлений розмір стягуваних з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання спільної дитини сторін з 350,00 грн. до 1000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Протягом усього періоду, починаючи з дати призначення аліментів до повноліття дитини, [PERSON] не сплачував аліментів належним чином, у зв`язку з чим виникла заборгованість за несплату аліментів. Згідно розрахунку, заборгованість [PERSON] за період 2020-2021 років складає 79267,64 грн. На неодноразові прохання щодо сплати заборгованості по аліментах [PERSON] жодним чином не реагує, у зв`язку з чим [PERSON] вимушена звертатись до суду з позовом про стягнення пені за несплату аліментів. Обґрунтовуючи вказаними обставинами свої позовні вимоги, позивач просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 79267,64 грн. /а.с. 1-4/. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21.12.2023 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву /а.с. 23. 23.01.2021 року [PERSON] подав відзив на пред`явлений позов, з якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає. Зокрема, відповідач вказує, що з травня 2017 року позивач покинула на той час їх неповнолітнього сина та виїхала за кордон. Забравши неповнолітнього сина з м. Луцька, відповідач разом з сином переїхали на проживання в м. Бучу Київської област, де на той час проживав відповідач. Відповідач вказує, що з червня місяця 2017 року по лютий місяць 2021 року неповнолітній син сторін проживав разом з відповідачем та перебував на його утриманні. Натомість, позивач жодним чином не здійснювала догляд за дитиною та матеріальної допомоги на його утримання не надавала. Таким чином, відповідач стверджує, що заборгованість по сплаті аліментів виникла у зв`язку з тим, що, починаючи з травня 2017 року, він особисто піклувався сином, забезпечував його матеріально, а відтак не міг сплачувати аліменти матері сина, яка покинула його. Крім цього, відповідач перерахував кошти в загальній сумі 96000 грн. в рахунок погашення заборгованості по аліментах на рахунок сина, оскільки вважає, що аліменти є власністю сина. Враховуючи викладене, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача /а.с. 35-40/. 23.01.2024 відповідач по даній справі [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] , з участю третіх осіб [PERSON] , Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що, згідно розрахунку заборгованості Бучанського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), станом на 14.08.2021 року, розмір заборгованості [PERSON] по аліментам становив 79267,64 грн. Оскільки спільна дитина сторін є повнолітньою особою, а аліменти є безпосередньою власністю дитини і сплачуються саме на її утримання, [PERSON] було здійснено перерахунок коштів на картку сина - [PERSON] . Кошти на рахунок сина, а не [PERSON] , [PERSON] перерахував свідомо, оскільки, починаючи з травня 2017 року, [PERSON] покинула сина та поїхала за кордон. За вказаних обставин [PERSON] вважає цілком обґрунтованим факт перерахування ним коштів у сумі погашення заборгованості по аліментам саме на рахунок повнолітнього сина. Таким чином, [PERSON] вважає, що викладені обставини дозволяють скасувати заборгованість за аліментами, що виникла на момент досягнення повноліття сина сторін. На підставі викладеного, [PERSON] просив суд звільнити його від сплати заборгованості за аліментами за виконавчим листом, виданим Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з 04.07.2017 року до досягнення дитиною повноліття /а.с. 58-65/. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.01.2024 року відкрито провадження у справі за зустрічним позовом, прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання /а.с. 94-95/. 05.02.2024 року представником позивача за первісним позовом [PERSON] подано відповідь на відзив відповідача за первісним позовом. З твердженнями у відзиві не погоджується та вважає їх безпідставними, необґрунтованими, голослівними і такими, що не заслуговують на увагу суду. Відповідач за первісним позовом неодноразово намагався уникнути виконання своїх обов`язків щодо сплати аліментів на дитину, що підтверджується тим, що останній неодноразово подавав безпідставні позовні заяви до суду про «припинення стягнення аліментів» з нього, однак жодного результату відповідач не досягнув. [PERSON] не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що спільна дитина проживала з батьком. Заборгованість відповідача в даному випадку підтверджується доказами, долученими до позову. Твердження відповідача за первісним позовом про відсутність заборгованості не заслуговують на увагу з огляду на те, що за рішенням суду аліменти присуджуються і стягують з платника на користь стягувача на утримання дитини. Стягувачем, тобто особою на користь якої і на рахунок якої зараховуються кошти, в даному випадку є [PERSON] . Таким чином, даний факт підтверджує наявність непогашеної заборгованості з боку відповідача за первісним позовом, що обґрунтовується активним виконавчим провадженням №56362844. На підставі наведеного, представник позивача за первісним позовом просив задовольнити вимоги за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів /а.с. 110-112/. 05.02.2024 року представником позивача за первісним позовом [PERSON] подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому, покликаючись на зазначені вище обставини, просив відмовити в задоволенні вимог зустрічного позову /134-136/. 16.02.2024 року третьою особою - [PERSON] подано до суду письмове пояснення з приводу первісного та зустрічного позовів, в якому вказує, що він цілком підтримує зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та категорично заперечує проти задоволення первісного позову [PERSON] . Так, [PERSON] вказує, що з травня 2017 року він проживав з батьком [PERSON] та перебував на його утриманні. Натомість, [PERSON] будь-якої допомоги на його утримання не надавала. Крім цього, на даний час весь тягар, пов`язаний з його навчанням несе батько - [PERSON] , який усі кошти по сплаті аліментів перерахував на його картковий рахунок. На підставі викладеного, [PERSON] просив відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов /а.с. 150-154/. 21.02.2024 року відповідач за первісним позовом [PERSON] подав заперечення на відповідь на відзив (по первісному позову), в якому виклав свої додаткові доводи та обґрунтування щодо первісного та зустрічного позовів /а.с. 160-164/. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22.02.2024 року підготовче провадження було закрито і призначено справу за первісним та зустрічним позовами до судового розгляду\~по суті. Цією ж ухвалою визнано обов`язковою явку в судове засідання позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] /а.с. 186, 193-194/. В судовому засіданні, яке відбулось 15.03.2024 року, позивач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги первісного позову підтримала в повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала. Суду пояснила, що батько не приймав жодної участі в утриманні дитини, аліментів не сплачував, в зв`язку з чим і виникла заборгованість. В той час, коли син перебував на навчанні в місті Києві, тобто з 2017 року, він був на повному державному утриманні. Проте вона утримувала сина, допомагала йому фінансово, передавала передачі. Відповідач весь час категорично ухилявся від будь-якої допомоги і виховання сина, а тому вона наполягає на стягненні з відповідача пені за прострочення сплати аліментів. В подальшому позивач за первісним позовом та її представник в судові засідання не з`являлись, однак представник позивача за первісним позовом подав до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Вимоги за первісною позовною заявою підтримують в повному обсязі. Проти задоволення вимог за зустрічним позовом заперечують /а.с.219/. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні, будучи допитаним в якості свідка, пояснив, що в 2017 році мати дитини [PERSON] без будь-яких попереджень виїхала за кордон, залишивши сина самого в м. Луцьку. Він забрав сина в м. Київ і з того часу він постійно опікується сином, утримує його. Аліменти не сплачував, оскільки син проживав разом з ним та перебував на його утриманні. На даний час він сплатив всю заборгованість по аліментах шляхом перерахування коштів на рахунок сина, оскільки аліменти є його власністю. Просив відмовити в задоволенні первісного позову, оскільки заборгованість відсутня, та задовольнити його зустрічний позов, звільнивши його від сплати заборгованості по аліментах. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) в судовому засіданні вказувала на те, що на даний час заборгованість по аліментах сплачена в інтересах дитини. Оскільки заборгованості не існує, то не може бути стягнута і пеня за прострочення сплати аліментів. Вважає, що в даному випадку існують істотні обставини, які мають бути оцінені судом і які є підставою для звільнення [PERSON] від сплати заборгованості по аліментах. Просила відмовити в задоволенні первісного позову та повністю задовольнити зустрічний позов. Суд, заслухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи докази, прийшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення первісного позову та наявність законних підстав для задоволення зустрічного позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про його народження, свідоцтвом про повторний шлюб позивача за первісним позовом /а.с.13, 14/. На даний час [PERSON] є повнолітнім. 19.04.2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано відповідний виконавчий лист на підставі рішення цього суду від 06.06.2017 року про збільшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON] в користь [PERSON] в сумі 1000,00 грн. щомісячно на утримання сина [PERSON] до досягнення ним повноліття /а.с. 10-12, 16/. Згідно розрахунку заборгованості за вказаним виконавчим листом, станом на 14.08.2021 року, тобто на момент повноліття дитини, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів складає 79267,64 грн. /а.с. 15, 72/. Виконавче провадження по примусовому виконанню зазначеного виконавчого листа на даний час триває (АСВП 56362844) /а.с. 113/. Зазначені обставини визнаються сторонами та додаткову доказуванню не підлягають. Зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає за необхідне в першу чергу вирішити зустрічний позов, оскільки його вирішення повністю виключає задоволення первісного позову. В ході розгляду зустрічного позову судом встановлено наступні обставини. Згідно повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 26.02.2024, [PERSON] (на даний час [PERSON] ) в період часу з 18.12.2017 року по 13.03.2020 року неодноразово перетинала державний кордон України /а.с. 206, 217/. Як вбачається з цієї ж інформації, [PERSON] за вказаний період тривалий час не перебувала на території України (сукупно більше одного року). Згідно повідомлення КЗ "Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради" № 2931/35 від 16.02.2022 року, [PERSON] звертався до навчального закладу з проханням видати особову справу сина [PERSON] у зв`язку з переходом на навчання до Київського спортивного ліцею-інтернату. Особову справу та медичну карту дитини було видано на підставі заяви батька № 62 від 24.07.2017 року, наказ про відрахування зі школи № 84 від 24.07.2017 року /а.с. 174/. Відповідно до довідки ЗНЗ "Київський спортивний ліцей-інтернат" від 01.11.2017 року, [PERSON] є учнем зазначеного ліцею. Знаходиться на неповному державному забезпеченні, проживає в гуртожитку /а.с. 176/. Згідно рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області № 594 від 17.09.2019 року, визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де він постійно проживає, та затверджено відповідний висновок служби у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради про визначення місця проживання дитини /а.с. 87/. Актом депутата Бучанської міської ради від 17.05.2021 року підтверджується та обставина, що [PERSON] та його син [PERSON] проживають в одній квартирі в м. Буча /а.с. 88/. Згідно Декларації № 000-5МА0-43ХР про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу та повідомлення КПН "Бучанський центр первинної медико-санітарної допомоги" від 31.05.2021 року, [PERSON] перебуває на обліку в цьому підприємстві. Законним представником дитини в декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу є батько дитини, [PERSON] . На прийом до лікаря-педіатра дитина зверталась у супроводі батька /а.с. 89-90, 91/. Як вбачається з повідомлення Обласної спеціалізованої дитячо-юнацької спортивної школи олімпійського резерву "Олімп" № 27 від 18.02.2022 року, [PERSON] проходив навчання в цій школі з вересня 2013 року по серпень 2017 року. Тато підтримував з сином тісний контакт, спілкувався з тренером /а.с. 92/. Починаючи з 30.11.2020 року [PERSON] перебуває на військовому обліку [INFO] /а.с. 175/. Як вбачається з письмових пояснень [PERSON] , відповідач за зустрічним позовом лише кілька разів на рік провідувала його в м. Києві, матеріальної допомоги не надавала, він перебував на утриманні батька. Вказаними письмовими доказами підтверджуються показання [PERSON] про те, що він, починаючи з 2017 року по теперішній час в повній мірі опікується сином, утримує його. Відповідач за зустрічним позовом вказаних обставин жодним чином не заперечила та не спростувала. Будь-яких доказів того, що витрачала кошти на утримання дитини в цей період, не надала. Таким чином, суд констатує, що [PERSON] , починаючи з 2017 року і до його повноліття, перебував на утриманні [PERSON] . Відповідно до вимог ч.ч. 1. 2 ст. 179 СК України, аліменти,\~одержані на\~дитину,\~є власністю\~дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно вимог ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті\~18\~Конвенції про\~права дитини\~зазначено про\~необхідність докладання\~всіх можливих\~зусиль до\~того,\~щоб забезпечити\~визнання принципу\~загальної і\~однакової відповідальності\~обох батьків\~за виховання\~і розвиток\~дитини.\~Батьки,\~або у\~відповідних випадках\~законні опікуни,\~несуть основну\~відповідальність за\~виховання і\~розвиток дитини.Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Як вбачається з платіжних документів (довідок про операцію), позивач за зустрічним позовом [PERSON] , за період з 26.12.2023 року по 01.01.2024 року, перерахував на рахунок [PERSON] 86000 грн. в погашення заборгованості по аліментах. Оскільки [PERSON] на даний час є повнолітнім, з 2017 року перебував на утриманні свого батька (платника аліментів), враховуючи вимоги ст. 179 СК України, положення Конвенції про права дитини, суд вважає, що в даному випадку сплата заборгованості по аліментах безпосередньо дитині, а не одержувачу аліментів за виконавчим листом, відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно вимог ст. 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15 травня 2006 року, суд, у випадках, передбачених ст. 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок суду, звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Такі висновки суду повністю узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №343/860/17, у постанові від 01 серпня 2018 року у справі №344/12158/16-ц та у постанові від 20 вересня 2018 року у справі №№ 592/2683/17. Статтею 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення, суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зазначені вище обставини, встановлені в даній справі, суд вважає істотними, а тому, виходячи з інтересів дитини [PERSON] , вбачаються підстави для задоволення зустрічного позову та звільнення [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Оскільки судом встановлено законні підстави для звільнення [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами, то, в силу вимог ст. 196 СК України, стягнення з нього неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів виключається. За таких обставин, первісний позов [PERSON] до задоволення не підлягає. Зважаючи на встановлені обставини справи, суд вважає таке рішення справедливим. Оскільки позивач за первісним позовом звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, а суд відмовляє в задоволенні такого позову, то, в силу вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати щодо сплати судового збору покладаюся на рахунок держави. В той же час, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] понесені і документально підтверджені останнім судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved