Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

У січні 2024 року позивачка звернулась до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що перебуває у шлюбі з відповідачем, мають доньку [PERSON] , [INFO] . Спільно не проживають разом з відповідачем майже 2 роки. Під час спільного проживання відповідачем неодноразово вчинялося фізичне та психічне насильство відносно позивачки та доньки. Посольством України в Йорданському Хашимітському Королівстві разом з місцевими правоохоронними органами було проведено операцію з визволення позивачки та її доньки з будинку, де вони проживали разом з відповідачем. Після визволення позивачка з донькою повернулася до України. Зважаючи на те, що відповідач неодноразово здійснював фізичне та психологічне насильство відносно [PERSON] та її доньки, враховуючи можливість відповідача вивезти доньку з України без згоди позивачки, зазначає про наявність необхідності заборонити відповідачу вивозити доньку за меді України без згоди матері. Просить заборонити виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , за межі території України без супроводу чи нотаріально посвідченого дозволу матері [PERSON] . У судове засідання сторони не з`явились. Про дату, час та місце розгляду повідомлені належним чином. Позивачка надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідачу направлялась копія позову та ухвали про відкриття провадження за адресою реєстрації, однак до суду повернувся конверт у зв`язку з відсутністю адресата. У зв`язку з повторною неявкою відповідача у судове засідання, неподання ним відзиву, суд вважає можливим здійснити заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який укладено 15.01.2019 в Україні (а.с. 9). Сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка народилася у Хашимітському Королівстві Йорданія, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 4). Відповідно до довідки, виданої посольством України в Йорданському Хашимітському Королівстві 12.01.2020 [PERSON] , [INFO] , зареєстрована громадянкою України (а.с. 13). Відповідно до довідки від 19.07.2023, виданої підприємством ЖКГ «Донецьке» позивачка з донькою мають зареєстроване місце проживання [ADDRESS] (а.с. 14). Як вбачається з відповіді Посольства України в Йорданському Хашимітському Королівстві від 03.07.2023 на адвокатський запит, 22.12.2021 на електронну адресу посольства надійшло звернення [PERSON] з проханням допомоги, оскільки вона разом з дитиною страждають від сімейного насильства зі сторони її чоловіка а також насильного її утримання в будинку, фізичного перешкоджання родичами чоловіка у разі спроби вийти з будинку. З метою вирішення ситуації, що склалася, у відділенні сімейної поліції було проведено зустріч за участю директора сімейної поліції, представника посольства, позивачки та її чоловіка. Оскільки громадянка України відмовилась повертатися в будинок чоловіка, її разом з дитиною перевели у притулок для жертв сімейного насильства (а.с. 15-18). Відповідно до інформації, наданої відділом превентивної безпеки посольству України 28.12.2021 [PERSON] звернулася до Департаменту захисту сім`ї (Зарка) зі скаргою стосовно побиття та насилля, вчиненого її чоловіком проти неї. Було проведено соціальне дослідження, де було рекомендовано утримувати матір та доньку в Домі сімейного примирення, оскільки перша вищезгадана особа бажає повернутися до України зі своєю дитиною. 30.12.2021 за рішенням суду дитину було передано матері та висунуто заборону на виїзд дитини за кордон, а також їх було переведено до Союзу жінок. 3.02.2022 вищезгадані особи залишили країну (а.с. 20). Статтею 141 СК України\~встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною третьою\~статті 313 ЦК України\~визначено, фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок перетину кордону громадянами України визначено\~Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими\~постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57\~(у редакції\~постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, з відповідними змінами). Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України). На час запровадження на території України надзвичайного або воєнного стану діють положення абзацу тринадцятого пункту 23\~Правил перетинання державного кордону громадянами України, відповідно до яких виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування. Статтею 33 Конституції України\~кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Переміщення дитини за межі держави постійного місця її проживання без згоди того з батьків, який здійснює опіку над дитиною, визнається незаконним згідно з Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Філософія цієї Конвенції полягає в боротьбі проти збільшення міжнародних викрадень, заснованій на бажанні захистити дітей та тлумаченні їхніх справжніх інтересів. Відповідно, мета попередження та негайного повернення відповідає концепції «найкращих інтересів дитини». За відсутності у національному законодавстві чітких положень, якими б було врегульовано порядок вирішення питання застосування судом превентивної тимчасової заборони на виїзд дитини за межі України та подальшого скасування такої заборони, Верховний Суд, виходячи із положень Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей й Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей,\~статті 5 ЦПК України, вважає, що такі тимчасові заходи можуть підлягати до застосування у випадку доведення, що існує ризик викрадення (незаконного переміщення) дитини, яка має звичайне місце проживання в Україні. Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі №\~755/17184/19. З матеріалів справи вбачається, що позивачка та її донька є громадянками України, мають постійне місце проживання в Україні. Матеріалами справи підтверджується факт застосування відповідачем насильства відносно позивачки. Відповідачем не надано доказів, які б спростували доводи позивачки щодо існування ризику незаконного переміщення відповідачем малолітньої доньки за кордон без згоди матері. Тому суд дійшов висновку, що заборона виїзду дитини за межі території України без дозволу матері відповідає інтересам та безпеці дитини. Відтак, позовні вимоги слід задовольнити. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений при зверненні до суду.

Outcome: approved