Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-16 00:00:00

[PERSON] у своїй позовній заяві просив ухвалити рішення, яким відібрати у відповідачки дитину та повернути йому. Судові витрати покласти на відповідачку. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що згідно рішення Рожнятівського районного суду від 15.09.2020 їхній з відповідачкою син [PERSON] , [INFO] залишений на проживанні з батьком та проживає разом з ним. 10 жовтня 2023 року він відправив сина [PERSON] до школи, а сам поїхав за межі села на роботу. [PERSON] в цей день викрала в нього сина [PERSON] . Вона йому не телефонувала, ніяких усних розмов зі ним не вела, про те що вона хоче змінити місце і проживання сина і забрати його з собою у Республіку Чехія. Відповідачка йому ввечері подзвонила з кордону та повідомила, що забрала сина [PERSON] і їде проживати з ним за кордон. Він по даному питанню одразу ж викликав працівників поліції, однак поліцейські не вжили ніяких заходів до [PERSON] та повернення йому дитини. Більше ніяких дзвінків від [PERSON] не було. Інформації про стан сина він не має. У своїй зустрічній позовній заяві [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судові витрати покласти на відповідача. В основу своїх позовних вимог позивачка за зустрічним позовом зіслалася на те, що на даний час син [PERSON] , [INFO] досяг чотирнадцятирічного віку, він визначився що хоче проживати разом з нею. За таких обставин, наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання сина. Посилаючись на наведене, просить задовольнити її позов, в задоволенні позову [PERSON] просить відмовити. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник адвокат Халус М.М. підтримали позовні вимоги та проти позову [PERSON] заперечили. [PERSON] пояснив, що їхній з позивачкою неповнолітній син [PERSON] , [INFO] з 10.10.2023 разом з ним не проживає, так як позивачка не зважаючи на рішення Рожнятівського районного суду від 15.09.2020, яким сина [PERSON] залишено на проживанні разом з ним, без його на те дозволу та відома вивезла останнього за кордон. З даного приводу він звернувся в поліцію. Вважає що син повинен проживати разом з ним, а тому просить ухвалити рішення про відібрання дитини. Вважає позов про стягнення з нього аліментів безпідставним, просив відмовити в задоволенні даних позовних вимог. В судовому засіданні представник позивачки за зустрічним позовом [PERSON] адвокат Родіков І.С. позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задоволити. Заперечив проти позовних вимог [PERSON] , оскільки такі є необґрунтованими. [PERSON] не викрадала дитину, такі посилання позивача відповідача є безпідставними. Син сторін визначився із місцем свого проживання, тобто на даний час проживає з матір`ю. Крім цього вказав, що неповнолітній син сторін [PERSON] , не проживає разом з батьком з 10 жовтня 2023 року. [PERSON] є працездатним, може надавати фінансову підтримку своєму неповнолітньому сину в мінімально передбаченому законом розмірі. Представник третьої особи: Органу опіки та піклування Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області Кулик Х. в судове засідання не прибула, направила суду заяву про не підтримання позову [PERSON] , оскільки син сторін досягнув віку з якого може самостійно визначати місце свого проживання (а.с.38). Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив таким чином наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак ( ст.6 ЦПК України). Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивачка та відповідач є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 15.09.2020 син сторін залишений на проживанні з батьком (а.с.4-7). Відповідно до копії нотаріально засвідченої заяви [PERSON] від 09.10.2023, остання надала свою згоду та не заперечила на виїзд її сина [PERSON] з України на постійне місце проживання в Республіку Чехія, де вона буде представляти його інтереси, супроводжуватиме на нестиме відповідальність за життя та здоров`я свого сина. В матеріалах справи наявна копія нотаріально засвідчена заява [PERSON] , [INFO] від 09.10.2023, де останній вказав, що не заперечує щодо його виїзду на постійне місце проживання в Республіку Чехія в супроводі матері [PERSON] , яка буде супроводжувати його в цих поїздках та за кордоном. Ураховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 141 СК України, батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Згідно до § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п.п. 3, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України). Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Аналіз наведених норм матеріального і процесуального права, роз`яснень Верховного Суду України, дають підстави вважати, що у разі спору місце проживання дитини у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України. Наведене також відповідає позиції Верховного Суду, висловленій в постановах від 12 листопада 2018 року по справі №344/16920/16-ц та від 25 січня 2018 року по справі № 537/5119/15-ц. Таким чином, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини. За таких обставин, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області про відібрання дитини, слід відмовити. Що стосується позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області про стягнення аліментів, суд приходить до наступного висновку. Частинами 2 і 3 ст. 150 СК України встановлено обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ст. 181 СК України аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Судом встановлено, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини позивачки і на переконання суду, може сплачувати аліменти на утримання дитини. З урахуванням положень статті 182 СК України щодо встановлення мінімального розміру аліментів відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Неповнолітній син сторін [PERSON] на даний час проживає разом із матір`ю [PERSON] та фактично перебуває на її утриманні. Матеріальне становище [PERSON] дозволяє брати участь в утриманні дитини, то з нього слід стягнути аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини у розмірі визначеному позивачкою з моменту звернення до суду та продовжувати до досягненню сином повноліття. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст.141 ЦПК України. [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом звільнена від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому, враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 1211,20 грн. слід стягнути [PERSON] на користь держави.

Outcome: approved