Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Заставнівського районного суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на неповнолітню дитину. Посилається на те, що з 03.06.1989 року по 11.02.2019 перебувала у шлюбі із відповідачем [PERSON] . Від шлюбу мають шестеро дітей. П`ятеро з них досягли повноліття, а [PERSON] , [INFO] на час подачі цивільного позову до суду є неповнолітнім. Вказує, що після розлучення їх неповнолітній син [PERSON] спочатку проживав із відповідачем, а згодом вступив на навчання в 11-12 клас загальної освіти до приватного навчального закладу в м. Київ, де проживав в гуртожитку та виключно перебував на її утриманні. На даний час [PERSON] навчається дистанційно в приватному навчальному закладі ТОВ «Центр освіти «Оптіма», навчання є платним та складає 9500 грн, що стверджується договором про надання освітніх послуг та додатком до договору. Кошти за навчання їх сина внесені нею, що підтверджуться платіжною інструкцією про переказ коштів. Крім того позивач зазначає, що нею несуться витрати по утриманню сина, оскільки він перебуває на навчанні в Німеччині. Відповідач усунувся від виконання батьківського обов`язку по утриманню сина, матеріальної допомоги не надає, навчання не оплачує. Вказує, що відповідач є фізично здоровою та працездатною особою, непрацездатних членів сім`ї на утриманні немає, їй невідомо чим займається відповідач, чи офіційно працевлаштований, чи має сталий дохід, а тому вважає за доцільне стягнення з нього аліментів у частці від доходу (заробітку) щомісячно. Розмір аліментів слід визначити частки від його доходу (заробітку) платника аліментів. Крім того просить суд врахувати те, що їхній син навчається на платній основі і нею несуться витрати на навчання сина, а тому ці витрати слід віднести до додаткових витрат та стягнути з відповідача разово половину їх вартості, що складає 4750 гривень. Також позивач вказує, що нею понесено судові витрти за надання професійної правової допомоги в розмірі 4000,00 грн., які в разі задоволення позову просить стягнути з відповідача. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву, поданому 21.02.2024 до суду його представником [PERSON] , позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що він з жовтня 2022 року не працює, має на утриманні дружину, малолітню дитину та неповнолітню дитину дружини, перебуває у скрутному матеріальному становищі, проживає на накопичені раніше заощадження, а тому не спроможний сплачувати аліменти на утримання сина. 04.03.2024 представником позивача [PERSON] , адвокатом Гірчак Н.А. подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обґрунтувавши їх обставинами, викладеними в позовній заяві, у відповіді на відзив на позовну заяву та просила суд їх задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Суду вказала, що після російського вторгнення в Україну її син боявся залишатись в м. Києві через часті тривоги та бойові атаки, через які необхідно було тривалий час знаходиться в укритті, що негативно впливало на його психологічний стан. Тому за для забезпечення безпеки її сина, і на його прохання змушена була вивезти дитину за кордон. На сьогоднішній день син навчається онлайн в ТОВ «Центр освіти «Оптіма», та очно навчається в Німеччині. Неповнолітній син, є обдарованим та схильним до навчання, має намір вступати до вищого навчального закладу в Україні. На даний час утриманням сина займається тільки вона. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи. Представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, обгрунтуваши обстанами викладеними у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши доводи учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що з 03.06.1989 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народився син - [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Проте, в подальшому спільне сімейне життя у сторін не склалося, внаслідок чого 11.02.2019 шлюб між ними було розірвано (а.с.8). Судом вставновлено, що неповнолітній [PERSON] зареєстрований з позивачкою (матір`ю) за адресою: [ADDRESS] (а.с.7, 13). Згідно Договору №230123062601 про надання освітніх послуг ТОВ «Центр світи «Оптіма» [PERSON] на даний час є учнем приватного навчального закладу ТОВ «Центр освіти «Оптіма» та навчається в даному закладі дистанційно. (14-16). Згідно додатку №26.06.2023 від 26.06.2023 року до Договору №2301123062601 дата початку навчання 01.09.2023 року, дата завершення навчання 31.05.2024 року. Загальна вартість навчання складає 9500,00 гривень (а.с.17). Згідно платіжної інструкції 0.0.31171478121 [PERSON] оплатила вартість навчання сина (а.с.19). Крім того судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] на даний час проживає в Вайсенбургер Штрассе 9 52068 Аахен Німеччині. Позивачка [PERSON] самостійно утримує сина, що підтверджується платіжними інструкціями про переказ коштів (а.с.20,21,22, 144-158, 180). Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України. Згідно ч. 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно зі ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (на час звернення з таким позовом до суду) встановлений прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років - 2272 грн, для дітей віком від 6 до 18 років - 2833 грн. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2563 грн, а дітей віком від 6 до 18 років - 3196 грн. Також, суд наголошує, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, які викладені у постанові від 16 червня 2021 року, справа №643/11949/19. Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі №520/21069/18, від 29 червня 2022 року у справі №596/826/21-ц. Вирішуючи вказаний спір, ураховуючи встановлені судом обставини, зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дітей, задовільний стан здоров`я відповідача та його працездатний вік, а також недоведеність того, що на його утриманні не перебувають непрацездатні особи, суд, виходячи із принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, на користь якої стягуються аліменти, дійшов висновку, що розмір аліментів в частині частки від доходу (заробітку) відповідача, є таким, що не перевищує фінансову спроможність відповідача з огляду на наявні у матеріалах справи відомості про його доходи, та такий розмір аліментів буде відповідати інтересам дитини та підтримувати його гармонійний розвиток. Крім того, маючи на своєму утриманні неповнолітнього сина позивач поза будь-яким обґрунтованим сумнівом несе основний тягар, як матеріального утримання дитини, так і його виховання, розвитку, догляду, лікування тощо, несе основну відповідальність за дитину та організацію його життя. Доводи представника відповідача з приводу того, що відповідач добровільно надає фінансову допомогу синові, займається його вихованням, є неспроможними, оскільки надання дитині матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дитину, якщо такий спосіб участі батька дітей обрала особа (матір), з якою дитина проживає. Згідно з частиною 1 статті 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Суд вважає, що звернення до суду з позовом про стягнення аліментів є свідченням наявності спору між сторонами щодо виконання відповідачем обов`язку щодо утримання дитини. В матеріалах справи відсутні докази про укладення між сторонами договору у письмовій формі про сплату аліментів на дитину у якому визначено розмір та строк їх виплати. Добровільне виконання обов`язку щодо утримання дитини відповідачем не може бути підставою для відмови в позові про стягнення аліментів на користь особи, на утриманні якої перебуває дитина. Предметом позову не є вимога позивачки про стягнення аліментів за період в якому відповідач платив такі аліменти добровільно. Суд вважає, що стягнення аліментів у визначеному розмірі є справедливим та достатнім з урахуванням фактичних обставин справи, матеріального становища сторін та їх дітей, розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей та фактичного витрачання позивачем більше сил та засобів на догляд, виховання та розвиток дитини через проживання останнього з нею. Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, його половини чи іншої частини, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. На переконання суду, з урахуванням фактичних обставин справи, реалій життя в Україні, які існують на час виникнення і вирішення спору, динаміки значення базового соціального стандарту та маючи на увазі забезпечення тривалого та достатньо стабільного матеріального утримання дитини аліменти у частці від доходу в розмірі 1/4 щомісячно узгоджуватимуться з вимогами закону, протягом тривалого часу забезпечуватимуть грошове утримання в розмірі, який відповідатиме інтересам дитини, покриватиме суттєву частину витрат на дитину і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України докази встановлюються такими засобами як письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд бере до розгляду лише ті докази, які стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як стверджує позивач у позовній заяві, відповідач є фізично здоровою особою, непрацездатних членів сім`ї на утриманні немає, їй невідомо чим займається відповідач, чи офіційно працевлаштований, чи має сталий дохід, а тому вважає за доцільне стягнення з нього аліментів у частці від доходу (заробітку) щомісячно. З урахуванням наведеного позивач вважає, що відповідач спроможний сплачувати на її користь аліменти на утримання їх спільного сина, а також додаткові витрати, пов`язані із навчанням сина. Доводи позивачки заслуговують на увагу, оскільки вона надала суду належні та достатньо доказів на обґрунтування можливості відповідачем сплачувати аліменти саме в тому розмірі, який заявлений до стягнення. Крім того, докази платоспроможності відповідача і підтверджуються поданими квитанціями про переказ коштів на ім`я сина [PERSON] . Під час розгляду справи представником позивача додатково надано платіжні інструкції про переказ коштів на загальну суму 30000 грн. неповнолітньому [PERSON] . Водночас, із досліджених в судовому засіданні доказів наданих відповідачем, вбачається, що ним не надано суду належним та допустимих доказів на обґрунтування утримання ним неповнолітнього сина. Посилання відповідача\~на те,\~що він\~ніде не\~працює,\~має на\~утриманні дружину,\~малолітню дитину\~та неповнолітнію\~дитину дружини,\~перебуває у\~скрутному матеріальному\~становищі,\~проживає на\~накопичені \~раніше заощадження,\~а тому\~не спроможний\~ сплачувати\~аліменти на\~утримання сина є обставинами, які не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову. З огляду на наведене, аналізуючи обставини справи в частині порядку утримання та способу життя, який склався відносно утримання неповнолітньої дитини сторін, з врахуванням: віку дитини, стану здоров`я, витрат на забезпечення життєдіяльності, підтримання нормального здоров`я та відпочинок, обов`язок відповідача утримувати сина до досягнення ним повноліття та створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації життя, суд прийшов до висновку, що позов про стягнення аліментів підлягає задоволенню. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Так, аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні та надані сторонами на підтвердження своїх позовних вимог/заперечень, суд при визначенні розміру аліментів враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати сина до досягнення ним повноліття і створювати для нього необхідні передумови для його розвитку і забезпечення організації його життя, також враховує розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та вважає, що заявлений позивачем розмір аліментів в розмірі частини доходів (заробітку) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття є обґрунтованим. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2563 грн, а дітей віком від 6 до 18 років - 3196 грн. Таким чином суд, врахувавши вимоги статті 182 СК України та інші обставини, що мають істотне значення вважає, що без погіршення матеріального становища відповідача, на користь позивача з відповідача необхідно стягувати аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі частини доходів (заробітку) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів відповідає вимогам розумності та є співмірний витратам, які мають нести обоє батьків на утримання дитини. Згідно із ч. 1 ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] нарівні з позивачем [PERSON] зобов`язаний нести витрати на утримання сина. Згідно з ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Частиною 2 ст.185 СК України передбачено, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17. Пленум Верховного Суду України у Постанові від 15 травня 2006 року № 3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснив, що за змістом ст.185 Сімейного кодексу України передбачено участь батьків у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом), визначаються у твердій грошовій сумі, оскільки йдеться про фактично зазначені або передбачувані витрати. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину, а також повинен обґрунтовуватись відповідними документами. На відміну від аліментів, додаткові витрати носять несталий характер та пов`язані не з питання належного матеріального утримання дитини, а з передбачуваними/або не передбачуваними особливими обставинами того з батьків, з яким проживає дитина. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (ч.3 ст.3 ЗУ «Про освіту»). В якості доказів, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, позивачка надала копію договору про надання освітніх послуг ТОВ «Центр освіти «Опіма», від 26.06.2023, укладеного між нею та Поряд з цим, в матеріалах, доданих до позовної заяви, міститься копія платіжної інструкції 0.0.3117147812.1 від 25.07.2023 (а.с. 19), про перерахування [PERSON] коштів у сумі 9500,00 грн., призначення платежу: за навчання [PERSON] . Таким чином, суд вважає доведеними понесення позивачкою додаткових витрат на сина [PERSON] в загальному розмірі 9500,00 грн. Враховуючи наведені вище норми права, інтереси дитини, суд вважає , що із відповідача [PERSON] слід стягнути одноразово додаткові витрати на утримання дитини [PERSON] у розмірі 4750,00 грн., що становить 1/2 частину понесених позивачем коштів на оплату навчання сина. Вирішуючи питання наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею у справі витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах`витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Як вбачається з матеріалів справи професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Гірчак Н.А.. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №310 від 30.11.2006 року, ордер серії СЕ №1075202 від 21.12.2023 (а.с.27,28). Згідно з Актом виконаних робіт від 20.12.2023 року загальна тривалість часу, протягом якого здійснювалася правова допомога клієнту у формі надання послуг, становить 4 год., відповідно загальна вартість наданих послуг, становить 4000,00 грн. Задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн., суд виходить з того, що представником позивача надано детальний розрахунок стосовно наданих юридичних послуг відповідно до умов укладеного договору про надання правничої допомоги, а стороною відповідача, в свою чергу, не надано доказів, які б спростовували, що зазначені стороною позивача витрати не є співмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на їх виконання, обсягом наданих послуг, ціною позову або значенням справи для сторін. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин, оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн., а позов задоволено повністю, то суд вважає, що з відповідача на користь держави, належить стягнути судовий збір в розмірі 1211.20 грн. На підставі викладеного, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, ст. 51 Коснтитуції України, ст.ст. 180, 181, 182, 184, 185, 191, 192 СК України,

Outcome: approved