Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

29 січня 2024 року позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] , зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Першу Хмельницьку державну нотаріальну контору про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позову вказала, що 30 січня 2023 року між нею та її дочкою [PERSON] було укладено договір дарування квартири, відповідно до якого позивачем було передано безоплатно у власність, а обдаровувана ( [PERSON] ) прийняла в дарунок квартиру [ADDRESS] . Пунктом 2 даного договору відображено, що дана квартира на момент вчинення договору дарування належала дарувальнику на праві приватної власності. При цьому, позивач зазначає, що ця квартира є її єдиним житлом, що належала їй на праві власності. Позивач вказує, що вона з дочкою домовилися про те, дочка буде її доглядати та частково утримувати. Однак, з часом дочка почала порушувати такі домовленості. Фактичний догляд за позивачкою дочка не здійснює, матеріально не підтримує. Фактично, позивач продовжує проживати в квартирі, яка є предметом договору дарування, користується нею, сплачує усі належні комунальні, зареєстрована в цій квартирі з 2010 році і до сьогоднішнього дня. Дочка (відповідач по справі) в квартирі не зареєстрована та фактично не проживає. Натомість зареєстрована та проживає в селі Богданівні Хмельницького району. Тобто, фактично передачі квартири відповідачу по справі не відбулося. Також, позивач зазначила, що наполягає на тій обставині, що вона фактично укладала договір довічного утримання, взамін якого набувач майна (її дочка, відповідач у справі) зобов`язувалася надавати позивачу довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Крім того, позивач є добросовісним законним набувачем квартири і саме їй належить право розпоряджатися своїм майном. Позивач вказує, що вона є особою похилого віку, особою з інвалідністю третьої групи та станом на момент укладення договору, не розуміла наслідків укладення такого договору для неї. А тому, просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 30 січня 2023 року. Ухвалою судді від 13 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в спрощеному порядку з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечити проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. 21 лютого 2024 року до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника, зазначивши, що при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, суд вирішив справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами по справі, приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою\~статті 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до\~статті 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України\~встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно\~статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~статті 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно\~статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (пункти 3, 6 частини першої\~статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з частиною першою\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша\~статті 627 ЦК України). За змістом частини першої\~статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що 30 січня 2023 позивач [PERSON] (дарувальник) та відповідач [PERSON] (обдаровувана) уклали Договір дарування квартири за номером [ADDRESS] . Вказаний договір дарування нотаріально посвідчений державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Продан Н.В. та зареєстровано у реєстрі за №2-48. Як зазначено у Договорі, дарувальник та обдаровувана, однаково розуміючи значення й умови цього правочину та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, які обумовлені цим договором (п. 13 Договору). Дарувальник передала безоплатно у власність (подарувала), а обдаровувана прийняла у дарунок квартиру, яка належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Відповідно до п. 23 Договору сторони у присутності нотаріуса підтвердили, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають. Цей договір підписується сторонами добровільно, при здоровому розумі та ясній пам`яті, зміст статей законодавства, які зазначені в договорі, сторонам відомі та зрозумілі. Відповідно до п. 6 Договору дарувальник ствердила, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник немає права вимагати від обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (п. 7 Договору). Під друкованим текстом договору дарування квартири містяться підписи позивача та відповідача. Так, як убачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 27.05.2010 року (копія довідки №В-03-3850 від 29.01.2024 року). В якості підстави визнання договору дарування недійсним сторона позивача посилається те, що помилялась щодо правової природи договору та, підписуючи зазначений договір, вона вважала, що уклала договір довічного утримання, а не дарування. Пунктом 2 частини другої\~статті 16 ЦК України\~визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Частиною першою\~статті 203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України\~встановлено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до\~статті 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із частиною першою\~статті 718 ЦК України\~дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно із частиною другою\~статті 719 ЦК України\~договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписами частини першої\~статті 229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Пунктом 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9\~роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Згідно висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №165/1368/17, від 05.09.2021 у справі №161/17523/16-ц , вирішуючи справи такої категорії, суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 03.10.2018 №759/17065/14-ц, від 26.10.2022 у справі № 947/32485/20, від 01.12.2022 у справі № 335/15805/17 зазначено, що: «тлумачення\~статті 229 ЦК України\~дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі\~статті 229 ЦК України\~повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив». У постановах Верховного Суду від 15.03.2023 №288/1366/21, від 15.09.2021 у справі №161/17523/16-ц, від 06.10.2021 у справі №447/2297/19, від 26.10.2021 у справі №3447/2297/19, зазначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті\~229\~та статей\~203\~і\~717 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в\~статті 21 Конституції України\~щодо рівності осіб у їх правах. Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 133/1804/20, від 23.04.2020 у справі №463/2372/16-ц. Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування квартири від 30.01.2023 року недійсним з підстав вчинення його внаслідок помилки, тобто оспорюючи правомірність правочину, повинна довести існування обставин, з якими статті\~229,\~230 ЦК України\~пов`язують недійсність правочину. Так, у даній справі, сторона позивача, заявляючи позов про визнання недійсним договору дарування, посилається на вік позивача та незадовільний стан її здоров`я. Також, вказує на те, що після укладання договору, позивач проживає у спірній квартирі, тобто наслідки укладання договору не настали, іншого житла вона не має. Та на підтвердження даних обставин долучає Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.01.2024 року про відсутність у позивача іншого житла. У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.05.2020 у справі № 633/268/17 вказано, що: «обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). Так, позивач [PERSON] на час вчинення правочину досягла 65 років. Оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у позивача такого стану здоров`я, що свідчили б про її нездатність усвідомити зміст укладеного договору, що вона є особою з обмеженою дієздатністю або недієздатною, а також докази про погані у неї зір та слух у момент укладання договору, що унеможливлювало прочитати зміст документів, наданих нотаріусом. Сторона позивача не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, [PERSON] усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки, тим більше з огляду на те, що договір посвідчувався нотаріально та їй роз`яснювався його зміст. Окрім того, укладення між сторонами саме договору дарування підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до\~статті 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Нотаріусом особу дарувальника було встановлено та дієздатність перевірено відповідно до вимог пункту 1 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43\~Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Помилка внаслідок незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Судом не встановлено обставин, за яких дії позивача щодо укладення договору дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в її житті на момент укладання договору дарування чи під впливом неправомірних дій дочки позивача, як сторони договору, чи третіх осіб, а також впливу вікових особливостей у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди. Основними доказами на підтвердження позовних вимог, позивачем надано копії фіскальних чеків про сплату жилого-комунальних послуг, що не є достатнім доказом на підтвердження недійсності договору дарування, враховуючи, що відповідачем, також, долучені копії дублікатів чеків про оплату житлово-комунальних послуг, оплату за які здійснила відповідач [PERSON] . Окрім того, відповідач [PERSON] долучила до матеріалів справи копію заповіту від 04.09.2019 року, відповідно до якого позивач [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: « все моє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати мені на день моєї смерті, і на що я за законом буду мати право, заповідаю [PERSON] ». Також, відповідач [PERSON] вказує, що вона зареєстрована та фактично проживає в с. Богданівці Хмельницького району та має малолітнього сина [PERSON] (долучила копію свідоцтва про народження серія [NUMBER] ), а тому відсутні об`єктивні підстави стверджувати, що відповідач мала здійснювати догляд за матір`ю. Таким чином, доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок «помилки щодо природи правочину» суду не надано. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні Договору дарування «помилки», а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача, не надано. З огляду на вищевикладене, у суду наявні всі підстави стверджувати, що [PERSON] розуміла природу укладеного саме Договору дарування, права та обов`язки сторін, які виникають за Договором дарування. Верховний Суд неодноразово зазначав, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивачки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність. Суд дійшов висновку, що у справі не встановлено сукупності обставин, які свідчать про те, що [PERSON] неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування. Оскільки не доведено обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, тому у суду відсутні законні підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, відповідно до\~статті 229 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до переконання, що наявні матеріалах справи докази не підтверджуються порушеного права позивача, у зв`язку з чим, в задоволенні даного позову слід відмовити. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення\~статті 141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок позивача.

Outcome: dismissed