Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-09 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулося до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.07.2008 між [PERSON] та ВКІБ «Укрсиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11363329000, за умовами якого [PERSON] отримала кредитні кошті в сумі 20000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних. Також на виконання зобов`язань [PERSON] за вказаним кредитним договором, 07.08.2008 між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено Договір поруки № 213077, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язався відповідати перед АКІБ «Укрсиббанк» в тому ж обсязі що і [PERSON] за повернення основної суми заборгованості та процентів за користування кредитними коштами за вказаним вище кредитним договором. 09.09.2010 Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області було розглянуто цивільну справу № 2-719/2010 та винесено рішення про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості по кредиту в сумі 154662,82 грн. 13.02.2012 між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено Договір факторингу № 2 відповідно до умов якого ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до осіб, які були боржниками ПАТ «Укрсиббанк», включно і за Договором про надання споживчого кредиту № 11363329000 та договором поруки № 213077. 22.09.2010 Могилів-Подільським міськрайонним судом були видані виконавчі листи про стягнення коштів в сумі 154662,82 грн. та в ході виконавчого провадження був замінений стягувач по справі з ПАТ «Укрсиббанк» на ТОВ «Кей-Колект». У зв`язку з викладеним, на думку представника позивача з відповідачів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають стягненню в солідарному порядку 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 18851,90 грн. та інфляційні втрати в розмірі 52257,54 грн., які позивач нарахував за період з 01.02.2018 по 23.02.2022. За таких підстав позивач просить суд стягнути з відповідачів на його користь вказану суму заборгованості та судові витрати. Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду від 12.03.2024 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено сторонам порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, направлено відповідачу копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами. Представник позивача, належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, клопотань про розгляд справи в іншому порядку не подавав. Відповідачі, належним чином повідомлені про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, правом подання відзиву на позовну заяву не скористались, клопотання про розгляд справи в іншому порядку не подавали. Вказане відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 8 ст. 178, ч. 5 ст. 279 ЦПК України дає суду підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані позивачем докази, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог даного кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов`язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3 % річних та інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язання нарахованих за період невиконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення від 09.09.2010 про стягнення грошових коштів, яке набрало законної сили, Так, представник позивача обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на невиконання відповідачами рішення суду від 09.09.2010 у справі № 2-719/2010, яким вирішено стягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11363329000 від 07.07.2008 в сумі 154662,82 грн. На підтвердження вимог, викладених в позовній заяві, представником позивача до позовної заяви додано копію Договору про споживче кредитування № 11363329000 від 07.07.2008, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] , копію Договору поруки № 213077 від 07.07.2008, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] , знеособлений витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень тексту рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду від 09.09.2010 у справі № 2-719/2010, копію договору факторингу № 2 від 13.02.2012, укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колет». Разом з тим, представником позивача до матеріалів справи не долучено належним чином засвідченої копії вказаного рішення суду. Також матеріали справи не місять доказів, які б свідчили про наявність у відповідачів заборгованості перед позивачем за невиконання вимог кредитного договору та доказів на підтвердження того, що відповідачами не виконується рішення суду від 09.09.2010. Згідно із положеннями статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність. Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів). Достовірність доказів це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. За вказаних обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованостіна підставі статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання є недоведеними належними та допустимими доказами, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed