Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про виселення до [PERSON] , пояснивши суду, що останній безпідставно залишається проживати у належному їй на праві приватної власності житловому будинку і не бажає його звільняти у добровільному порядку. В судове засідання 15.05.2024 позивачка та її представник не з"явилися, останній подав письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав і просить їх задовольнити у повному обсязі, а саме: виселити [PERSON] , [INFO] з належного [PERSON] на праві приватної власності житлового будинку, який знаходиться по [ADDRESS] . Відповідач в судове засідання 15.05.2024 не з`явився, однак подав письмову заяву в якій просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Ч. 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи дану норму закону, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін (їх представників). Суд, оголосивши заяви учасників судового розгляду (їх представників), вивчивши матеріали справи в межах наданих доказів, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом об`єктивно встановлено, що [PERSON] є власницею житлового будинку по [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується копією договору купівлі -продажу від 21.09.2015 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9-11). Згідно копії будинкової книги та довідки про склад сім`ї, по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (власниця), [PERSON] (донька), [PERSON] (донька), [PERSON] (син) (а.с.16-18,20). Отже, як вбачається із досліджених доказів, [PERSON] не є зареєстрованим за вказаною адресою. З пояснень, наданих відповідачем у підготовчому судовому засіданні, він має зареєстроване місце проживання у власній квартирі [ADDRESS] , яку здає в оренду. Даний факт підтверджується адресною довідкою, наявною у матеріалах справи (а.с. 26). Як вказує позивачка у позові, влітку 2021 вона, на прохання [PERSON] , з яким на той час мала певні відносини, дозволила йому тимчасово проживати у вказаному будинку допоки він не знайде собі іншого житла. Однак, на даний час відповідач не бажає добровільно залишати вказане місце проживання посилаючись на те, що йому немає де жити. На вимоги позивачки про виселення з будинку, [PERSON] постійно просив дозволити йому проживати у вказаному житлі ще певний час, обіцяв знайти собі житло, однак вказаних обіцянок не дотримувався. Врешті заявив, що він має право проживати у вказаному будинку і не бажає із нього виселятись. Отже, позивачка вказує, що відповідач створює для неї перешкоди у користуванні власною садибою. Ст.41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. З матеріалів вказаної справи доказів про те, що [PERSON] набув статусу члена сім`ї власника не встановлено. Ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1-2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд приходить до висновку, що позивачкою обрано правильний спосіб захисту свого порушеного права, позов є обґрунтованим, а отже таким, що підлягає до задоволення. При цьому, суд приймає до уваги і позицію самого відповідача, який згідно поданої заяви позовні вимоги визнав у повному обсязі, що згідно положень ч.4 ст.206 ЦК України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права третіх осіб . Також, оскільки визнання позову відповідачем мало місце до початку розгляду справи судом по суті, то у порядку, визначеному ч.1 ст.142 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачці з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову. З врахуванням того, що позов задовольняється у повному обсязі, то на користь позивачки з відповідача мають бути стягнути понесені судові витрати (п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Outcome: approved