Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності, в якому просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350, д.н.з. [NUMBER] , 2011 р.в., укладений 02.08.2023 р. між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350, д.н.з. [NUMBER] , 2011 р.в. В обґрунтування позову посилається на те, що 26.09.2018 було укладено шлюб між нею [PERSON] (після укадення шлюбу - [PERSON] ) та [PERSON] , що стверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Трускавецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального правління юстиції у Львівській області 26.09.2018 року, актовий запис № 170. Під час перебування у шлюбі у 2022 р. за спільні кошти подружжям було придбано автомобіль MERCEDES-BENZ GL 350, д.н.з. [NUMBER] . Придбаний автомобіль 04.07.2022 було зареєстровано за [PERSON] . Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 24.10.2023 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивачці стало відомо, що 02.08.2023 [PERSON] продав продав автомобіль MERCEDES-BENZ GL 350, д.н.з. [NUMBER] [PERSON] . З відповіді РСЦ ГСУ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях, на адвокатський запит, сторона позивача отримала копію договору купівлі- продажу транспортного засобу 4642/2023/3969476, згідно з яким, 02.08.2023 року [PERSON] передав автомобіль Mercedes-Benz GL 350, з номерним знаком [NUMBER] у власність [PERSON] . Ціна такого договору становить 295 000,00 (двісті дев`яносто п`ять тисяч) гривень. На її думку цей правочин виходить за межі дрібного побутового, згоди на продаж автомобіля, який перебував у спільній власності подружжя, позивачка не надавала, кошти від продажу автомобіля не отримувала. Вважає, що договір є недійсним і такий було укладено з метою ухилення від поділу автомобіля, який є спільною власністю подружжя. На час звернення до суду з позовом середньоринкова вартість автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350, д.н.з. [NUMBER] , 2011 р.в., з урахуванням зносу, становить орієнтовно 24 000 євро. Отже, продаючи автомобіль практично втричі дешевше за ринкову ціну, [PERSON] намагався за всяку ціну виключити таке майно (автомобіль) із складу спільної сумісної власності на шкоду кредитору (дружини), внаслідок чого завдається шкода майновим інтересам позивача.?Факт оплати встановити неможливо, а відтак вважає через призму ст. 12 України, що остання не проводилась. На запит судді відповіддю № 435504 та № 435490 від 05.02.2024 отримано інформацію щодо місця реєстрації відповідачів. Ухвалою судді від 07.02.2024 позовну заяву залищено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків позовної заяви. 20.02.2024 позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою судді від 21.02.2024 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 19.03.2024. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. 19.03.2024 від позивача надійшла заява про забезпечення позову, яку ухвалою від 21.03.2024 задоволено. 19.03.2024 розгляд справи відкладено на 20.05.2024. 30.04.2024 від представника [PERSON] адвоката Шемеляк Ганни Тарасівни надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує позовні вимоги, виходячи з наступного. Вказує, що 26 вересня 2018 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, за час якого у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Трускавецького міського суду від 24.10.2023 року шлюб між ними розірвано. З середини серпня 2023 року позивачка почала конфліктувати з відповідачем. 01.09.2023 позивачка перестала фактично спільно проживати з відповідачем у квартирі [ADDRESS] . Без відома відповідача змінила місце проживання дочки [PERSON] . Зі слів позивачки разом з дітьми - спільною дочкою [PERSON] та старшою дочкою від іншого шлюбу проживає на квартирі [ADDRESS] . До середини серпня 2023 року позивачка та відповідач, будучи в шлюбі, проживали спільно однією сім`єю, вели спільне господарство. До укладення шлюбу з позивачкою, відповідач [PERSON] за власні кошти придбав 16.04.2016 автомобіль марки MERCEDES -BENZ GL 320 CDI 2987 (2008) номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Вказаний автомобіль відповідач продав 02.09.2020 [PERSON] по ціні 526748 гривень, що становило 19085 дол. США (по курсу 27,6 грн.за долар США), тобто будучи в шлюбі з позивачкою. За частину цих коштів відповідач придбав в США спірний легковий автомобіль MERCEDES -BENZ GL 320, д.н.з. [NUMBER] , 2011 р.в., який був поставлений на облік та зареєстрований за [PERSON] 04.07.2022. Як вбачається з митної декларації від 25.05.2022 та рахунку спірний автомобіль придбаний за ціною 9663 долари США; має ознаки механічних пошкоджень двигуна, не на ходу. Спірний автомобіль був не на ходу, потребував значних вкладень та фактично капітального ремонту. Відповідач звертався до ФОП [PERSON] ( [ADDRESS] ) на діагностику автомобіля. Станцією техобслуговування було проведено огляд автомобіля та встановлено перелік комплектуючих, які підлягали заміні - а саме - комплекс ланцюгів, масляний насос, масляний теплообмінник, фільтр масляний, ланцюговий привід ГРМ, теплообмінник, масляний насос і т.д. - всього на суму 172370грн., що підтверджується рахунком № [NUMBER] від 22 липня 2023 року. В такому неробочому стані автомобіль MERCEDES -BENZ GL 320, д.н.з. [NUMBER] , 2011р.в. був проданий [PERSON] через оголошення на ОЛХ по ціні 295000 гривень. З відповідачем [PERSON] , який проживає на Закарпатті відповідач [PERSON] не був знайомий, ніколи з ним бачився і не спілкувався, окрім як в той день, коли спірний автомобіль був проданий. Позивачка, будучи на той час дружиною відповідача знала про продаж автомобіля, ніяких заперечень не висловлювала, оскільки цей автомобіль не був придбаний за спільні кошти подружжя, не є спільною власністю, а був особистою власністю відповідача [PERSON] , так як придбаний за його особисті кошти, які він отримав від продажу автомобіля марки MERCEDES -BENZ GL 320 CDI 2987 (2008) номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , що був придбаний до шлюбу з позивачкою, за 526748 гривень, що становило 19085 дол.США. Відповідач [PERSON] вважає, що автомобіль відчужено третій особі на підставі договору купівлі-продажу, який є добросовісним набувачем та законним власником спірного майна. Разом з тим, вказує, що у відповідачки мінімальні доходи - мінімальна заробітна плата пекаря у ФОП [PERSON] , у неї на утримання неповнолітня донька від іншого шлюбу. Стверджує, що спірний автомобіль був його особистою власністю, оскільки придбаний за його особисті отримані від продажу автомобіля, придбаного в 2016 році до укладення шлюбу з позивачкою. 20.05.2024 від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якому вважає, що відповідачем не наведено підстав для продовження строку для подання такого, а відтак просить відзив до уваги не брати. Крім тго, вказує, що оскільки відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Г. Шемеляк не містить документів, які б підтверджували її повноваження, даний відзив підлягає поверненню. Щодо продажу [PERSON] автомобіля не находу вказує, що це не відповідає дійсності, позаяк на автомобіль, який перебуває у неналежному технічному стані, неможливо провести державну реєстрацію. Як на підставу своїх позовних вимог, а саме недобросовісності набуття права власності на спірний автомобіль, позивач зазначає, що враховуючи момент продажу автомобіля 02.08.2023 року (а саме незадовго до подання позову відповідачем-1 до позивача про поділ майна (24.08.2023 р., що розглядається Трускавецьким міським судом Львівської області у справі № 457/1248/23). Такий правочин (продаж автомобіля) вчинявся лише з однією метою - штучна легітимізація вибуття автомобіля з законної власності [PERSON] (як співвласника майна, що набуте за час шлюбу за спільні кошти подружжя). Такі дії є яскравим проявом порушення принципу добросовісності, оскільки дії відповідача-1 повністю ігнорують норми моралі та правил співжиття в цивілізованому суспільстві (яким прагне бути українське суспільство) та приписи законодавства щодо недопущення порушення прав та законних інтересів інших осіб, оскільки очікуваним результатом таких дій є завдання майнової шкоди (шляхом позбавлення права власності на її автомобіль). А також, ціну договору 295 000 грн., що станом на 02.08.2023 року становило орієнтовно 7 800 $.. США. При цьому договором купівлі автомобіля від 27.01.2022 з аукціону США Copart вартість становила 9 663 $ США (вартість автомобіля + аукціонний збір). Також слід не забувати вартість доставки, яка становитиме не менше 1 500 $ США та суму розмитнеппя. Середньо-ринкова вартість автомобіля такого ж року випуску та з аналогічним пробігомт становить 19 500 $ США. Факт оплати встановити неможливо, відтак сторона позивача цілком аргументовано вважає, що така оплата не проводилась. Враховуючи ці доводи, а саме, момент вчинення оспорюваного правочину та відсутність оплати за таким договором, однозначно можна стверджувати про недобросовісність набувача, оскільки такий був цілком і повністю усвідомленим в цілях та планах, відповідача-l та повністю підтримував і допоміг реалізувати недобросовісну мету такого правочину (завдання шкоди майновим інтересам позивача.) Щодо приватної власності відповідача-1 на спірний автомобіль сторона відповідача-1 посилається на те, що сторона, яка намагається спростувати презумпцію спільної власності подружжя, повинна належними та допустимими доказами довести ці обставини. Як зазначає сторона відповідача-1, начебто грошові кошти на придбання спірного автомобіля були особистою власністю відповідача-1, проте абсолютно жодного доказу на підтвердження таких доводів надано не було, відтак такі доводи є безпідставними, необгрунтованими та висловлені з прямим умислом позбавлення одного з подружжя належної їй частини автомобіля. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги заперечила, просила відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 26.09.2018 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, актовий запис № 170, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про зміну імені серія [NUMBER] [PERSON] змінила прізвище з „ [PERSON] на „ [PERSON] . Згідно з свідоцтва про зміну імені серія [NUMBER] [PERSON] змінив прізвище з „ [PERSON] на „ [PERSON] . Рішенням Трускавецького міського суду від 24.10.2023 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. За час шлюбу 27.01.2022 [PERSON] придбав легковий автомобіль MERCEDES -BENZ GL 320, д.н.з. [NUMBER] , 2011 р.в. Відповідно до договору купівлі-продажу 4642/2023/3969476 від 02.08.2023 автомобіль MERCEDES -BENZ GL 320, д.н.з. [NUMBER] , 2011р.в. був проданий [PERSON] [PERSON] за ціною 295000 гривень. На підставі вказаного договору автомобіль MERCEDES -BENZ GL 320, д.н.з. [NUMBER] , 2011р.в. 02.08.2023 був зареєстрований за [PERSON] . Згідно з відповіддю Сервісного центру від 14.11.2023 власником транспортного засобу MERCEDES-BENZ GL 320, д.н.з. [NUMBER] , 2011 р.в. з 02.08.2023 є [PERSON] . Обгрунтовуючи свої вимоги позивачка стверджує, що згоди на продаж автомобіля, який перебував у спільній власності подружжя, позивачка не надавала, кошти від продажу автомобіля не отримувала, а тому вважає, що договір купівлі-продажу 4642/2023/3969476 від 02.08.2023 є недійсним і такий було укладено з метою ухилення від поділу автомобіля, який є спільною власністю подружжя. Суд зазначає, що спірні правовідносини є сімейними та регламентуються положеннями ст. ст. 3, 16, 203, 215, 216, 316, 369, 1011 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68, 70, 71 СК України. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ст. 68 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ч. 1-3 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Згідно із ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю . У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1-3, 5, 6 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. У відповідності до, ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до діючого процесуального законодавства тільки позивач визначає підстави та предмет позову. Предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350, д.н.з. [NUMBER] , 2011 р.в., укладеного 02.08.2023 між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля MERCEDES-BENZ GL 350, д.н.з. [NUMBER] , 2011 р.в. Суд звертає увагу на те, що загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15; від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15; від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1568цс15; від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-1743цс16. Вивчивши матеріали справи та врахувавши пояснення представників, суд приходить до висновку, що доводи позивача про те, що відповідачі при укладенні спірних договорів діяли недобросовісно є необґрунтованими, оскільки відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. На цьому також наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.12.2020 року, справа № 726/1606/17, провадження № 61-3533св19. З наведеного вбачається, що спірний автомобіль відчужено третій особі на підставі договору купівлі-продажу, який є добросовісним набувачем та законним власником спірного майна. Відчужене без письмової згоди одного з подружжя спільне майно іншим з подружжя не витребовується у добросовісного набувача (ВС/КЦС у справі № 755/20923/14-ц від 03 травня 2018 р.) У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зроблено висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відсутність згоди одного з подружжя на відчуження спільного майна сама по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним інший з подружжя в такому випадку має право на компенсацію вартості своєї частки (ВСУ у справі №6-1587цс16). Тобто, при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна, визнання недійсними правочинів та витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля вона має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 22.02.2017 року справа № 6-17цс17; у постанові від 08.05.2018 року справа № 304/1423/15-ц, провадження № 61-5083св18; у постанові від 03.05.2018 року справа № 755/20923/14-ц,провадження № 61-10442св18; у постанові від 05.10.2020 року у справі №537/78/19, провадження №61-17347св19. Крім того, суд бере до уваги, що спірний автомобіль придбаний в період шлюбу, є неподільною річчю, спільне користування якою є неможливим, а тому у відповідності до вимог ч. 2 ст. 71 СК України, таке майно присуджується одному з подружжя зі стягненням вартості його половини на користь іншого з подружжя. З огляду на вищенаведене та на вимоги чинного законодавства щодо поділу майна подружжя, суд звертає увагу на те, що відсутність письмової згоди позивач на відчуження автомобіля та позиція позивача щодо небажання отримати грошову компенсацію за автомобіль у вигляді 1/2 частини від вартості вказаної в договорі купівлі-продажу транспортного засобу не є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання договору недійсним та визнання за ним права власності на 1/2 частину автомобіля, оскільки в даному випадку правовою практикою передбачено звернення до суду з вимогою про отримання грошової компенсації за відчужене рухоме майна за дійсною ринковою вартістю. Таким чином, суд приходить до висновку, що в даному випадку у позивачки могло б виникнути право на відшкодування компенсації вартості 1/2 частки спірного автомобіля, однак позивачка такої вимоги не пред`являла, а наполягала на заявлених позовних вимогах. Разом з тим, судом встановлено, що до укладення шлюбу з позивачкою, відповідач [PERSON] 16.04.2016 придбав автомобіль марки MERCEDES -BENZ GL 320 CDI 2987 (2008) номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Такий вважається особистою власністю відповідача. Як вбачається з відповіді Сервісного центру від 18.04.2024 та договору купівлі-продажу № 4642/2020/2180997 вказаний автомобіль відповідач продав 02.09.2020 [PERSON] за ціною 526748 гривень, що становило 19085 дол. США (по курсу 27,6 грн.за долар США), тобто будучи в шлюбі з позивачкою. Крім того, в судовому засіданні встановлено та представником позивача не заперечувалося те, що за частину цих коштів відповідач придбав в США спірний легковий автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320, д.н.з. [NUMBER] , 2011 р.в., який був поставлений на облік та зареєстрований за [PERSON] 04.07.2022. Як вбачається з митної декларації від 25.05.2022 та рахунку спірний автомобіль придбаний за ціною 9663 долари США; має ознаки механічних пошкоджень двигуна, не на ходу. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18. Із наявної в матеріалах справи Довідки про доходи від 15.09.2023 вбачається, що [PERSON] отримала дохід за період з вересня 2022 року по серпень 2023 в розмірі 81000 грн. Будь яких інших доказів отримання позивачкою значного доходу, за який можна було б придбати автомобіль суду не надано. Отже судом встановлено, що спірний автомобіль придбано за особисті кошти відповідача і є особистою власністю. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За таких обставин, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів та пояснень сторін, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню. Згідно з ст. 141 ЦПК України у разі відмови з задоволенні позову судові витрати залишаються за позивачем. Відповідно до ч. 1, ч. 9, ч. 10 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Враховуючи наведесе суд вважає за доцільне скасувати у даній справі заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21.03.2024, а саме арешт на автомобіль марки MERCEDES-BENZ GL 350, д.н.з. [NUMBER] , 2011 р.в.

Outcome: dismissed