Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що 22 липня 2011 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований у відділ ЗАЦС м. Кокшетау Акмолінської області, Республіка Казахстан, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 22 липня 2011 року зроблено запис №50-119-11-000081. У шлюбі народилася дитина [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу, [INFO] , за спільні кошти подружжя придбало квартиру [ADDRESS] , загальною площею 89,9 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м. Право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем. Сумісне життя подружжя не склалося, тому позивач також звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Позивач намагалася вирішити спір про поділ квартири у позасудовому порядку, що не призвело до результатів, тому вимушена звертатися до суду із даним позовом. Посилаючись на норми чинного законодавства, що визначають правовий режим спільного сумісного майна подружжя, з метою захисту своїх прав просила поділити об`єкт спільної сумісної власності подружжя - вказану квартиру та визнати за кожним із сторін право власності на ідеальну частку зазначеної квартири. Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 13 лютого 2024 року частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову та заборонено суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії, пов`язані з відчуження об`єкта нерухомості, а саме квартири [ADDRESS] , належну на праві власності [PERSON] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі. Правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Разом з тим, до суду надійшла заява про визнання позову. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2024 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) залишено без розгляду клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2024 року закрите підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Старий М. М. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи. Разом із тим, 24 квітня 2024 року до суду надійшла заява відповідача про розгляд справи у його відсутність та повідомив про визнання позовних вимог і просив їх задовольнити. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приймає визнання відповідачем позову та вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що з 22 липня 2011 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 22 липня 2011 року Відділом ЗАЦС м. Кокшетау Акмолінської області, Республіка Казахстан. Позивач [PERSON] є громадянкою Республіки Казахстан та має посвідку на постійне проживання в Україні № [NUMBER] від 04 серпня 2020 року на підставі 03/01 із датою закінчення строку дії 03 серпня 2030 року. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03 січня 204 року №360789158 за [PERSON] зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 89,9 кв.м, житловою площею 36,4 кв. м. За висновком про ринкову вартість цієї квартири, складеним оцінювачем ТОВ «Подільський експертний центр» Боровковою С., її вартість становить 1500000,00 грн. Згідно ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що іноземний елемент ? ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема: - хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; - об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, а саме:1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів. Право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України (ст. 4 наведеного Закону). Згідно із ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Право власності та інші речові права, відомості про які підлягають внесенню до державних реєстрів, визначаються правом держави, у якій це майно зареєстровано (ч. 1 ст. 40 наведеного Закону). Частиною 2 ст. 42 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що захист права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до права держави, у якій це майно знаходиться. Відповідно до ч. 1 ст. 61 Закону України «Про міжнародне приватне право» подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з п.1 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом, зокрема, якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів, укладених в рамках державно-приватного партнерства, зокрема концесійних договорів, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, зокрема об`єктом концесії, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт. З огляду на зазначене, компетентним судом у цій справі є суд держави, на території якої знаходиться спірне нерухоме майно. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Спірне нерухоме майно було придбано сторонами в справі під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказана обставина також визнається і відповідачем у справі. Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суд звертає увагу, що наразі сторони перебувають в шлюбі, однак вказана обставина не є перешкодою для вирішення питання про поділ майна з огляду на положення ст. 69 СК України і особа вправі реалізувати своє право. Згідно з\~ст.\~70\~СК України\~в разі\~поділу майна,\~що є\~об`єктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором.\~При вирішенні\~спору про\~поділ майна\~суд може\~відступити від\~засади рівності\~часток подружжя\~за обставин,\~що мають\~істотне значення,\~зокрема якщо\~один із\~них не\~дбав про\~матеріальне забезпечення\~сім`ї,\~ухилявся від\~участі в\~утриманні дитини\~(дітей),\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. Доказів, які б давали підстави стверджувати про відступлення від рівності часток, матеріали справи не містять. Отже,\~з огляду\~на встановлені\~судом фактичні\~обставини справи,\~визнання позову\~відповідачем,\~суд дійшов\~висновку,\~що спірна\~квартира є\~об`єктом спільної\~сумісної власності\~подружжя та\~підлягає поділу\~між ними\~в рівних\~частках,\~а позов\~підлягає задоволенню.\~У порядку\~поділу спільного\~сумісного майна\~подружжя слід\~визнати за\~ [PERSON] \~право власності\~на \~частку квартири\~ [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України з огляду на визнання відповідачем позову суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду за вимогу щодо поділу спірної квартири, а інші 50 відсотків судового збору, що сплачені позивачем при зверненні до суду з позовом за вимогу щодо поділу спірної квартири, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved