Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , де просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться в [ADDRESS] , а також земельної ділянки, на якій вони розташовані, площею 0, 0735 га кадастровий номер 5322483801:01:009:0309, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Волошиною Н.А. від 09 вересня 2021 року, укладений між дарувальником [PERSON] та обдаровуваним [PERSON] ; скасувати державну реєстрацію вказаного вище договору. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивував наступним. Так, з 29 квітня 2008 року він був власником житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки площею 0, 07 га, на якій вони розташовані, у [ADDRESS] . Будучи людиною похилого віку, яка потребує стороннього догляду та піклування, погодився на умовляння свого онука [PERSON] щодо того, щоб позивач переоформив на відповідача належний йому житловий будинок на земельну ділянку, а онук у свою чергу буде доглядати за [PERSON] до кінця його днів. Після досягнення саме такої домовленості [PERSON] віддав документи на будинок та землю своєму онукові [PERSON] і останній самостійно займався переоформленням нерухомості. При цьому, як вказав [PERSON] у позові, він знав, що відбулось переоформлення будинку, але не розумів на яких умовах. При цьому, деякий час після їх домовленості у [PERSON] з [PERSON] були нормальні відносини, останній разом з дружиною переїхав проживати до діда, допомагав по господарству, придбавав ліки, продукти харчування, готували їжу. Однак, через деякий час [PERSON] перестав піклуватись про діда та взагалі переїхав із сім`єю до м.Кременчука на постійне проживання. Як ствердив [PERSON] у своєму позові, на даний час вони взагалі не спілкуються, він сам придбає собі ліки та продукти харчування, самостійно утримує в належному стані будинок та земельну ділянку. Саме з того часу, коли онук перестав з ним спілкуватись, [PERSON] вирішив з`ясувати які саме документи були ним підписані, оскільки мав побоювання, що його можуть виселити із власного житла. Як зазначив позивач, у силу віку та проблем із зором він не ознайомився належним чином зі змістом договору, який було укладено, не прочитав його. Натомість він був упевнений, що між ним та відповідачем укладено саме договір утримання. Однак, звернувшись за правовою допомогою та ознайомившись з інформацією, що міститься в реєстрі речових прав на нерухоме майно, він дізнався, що між ним та відповідачем укладено договір дарування. Отже, він помилився щодо природи правочину, який уклав з онуком. Більш того, [PERSON] з часу укладення оспорюваного договору і по даний час проживає у будинку, де знаходяться усі його речі, здійснює утримання будинку, сплачує комунальні послуги, обробляє земельну ділянку. Окрім того, позивач вказав, що іншого житла він не має. Відповідач же у спірному будинку не проживає, не утримує його, що, як на думку позивача, свідчить про те, що він не прийняв у дар будинок та земельну ділянку. Одночасно з поданням позову, [PERSON] подав заяву, де просив суд у порядку забезпечення позову накласти арешт на спірне майно, а саме, житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, на якій вони розташовані, що знаходяться по [ADDRESS] . 22 червня 2023 року суддею відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 22 червня 2023 року Кременчуцьким районним судом Полтавської області постановлено ухвалу, якою заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на спірне майно. 10 липня 2023 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, де він просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на наступне. Так, [PERSON] є дідусем [PERSON] , вони завжди спілкувались, у них були гарні відносини. У 2021 році [PERSON] запропонував [PERSON] подарувати будинок та земельну ділянку, мотивуючи тим, щоб після його смерті не виникали питання щодо спадкування. При цьому, [PERSON] вказав, що жодним чином не впливав на рішення свого діда. На переконання відповідача, [PERSON] повністю усвідомлював природу правочину, що укладався, оскільки вони декілька разів були у нотаріуса і лише на четвертий раз їм вдалося укласти договір дарування. Отже [PERSON] неодноразово спілкувався з нотаріусом та з помічником нотаріуса з приводу договору та повністю розумів який саме договір буде укладено. Окрім того, нотаріус як у присутності відповідача, так і без його присутності неодноразово роз`яснювала позивачу правову природу та наслідки укладання договору. Перед підписанням договору дідусь прочитав договір та нотаріус ще раз озвучила головні умови договору вголос. Після укладання договору дарування відповідач разом зі своєю дівчиною переїхав до будинку до дідуся, переоформив на себе особові рахунки, зареєструвався в будинку, ніс витрати по сплаті комунальних послуг, здійснив деякі переобладнання в будинку та встановив паркан. Дідусь залишився проживати разом з ними, оскільки вони про це домовились при укладанні договору. Однак через деякий час їх відносини зіпсувались та дідусь почав вимагати розірвати договір дарування. Також, як зазначив відповідач у своєму відзиві, пункт 13 договору дарування підтверджує той факт, що ним прийнято дар шляхом отримання договору, технічного паспорту та ключів, що відповідно до положень ст. 722 ЦК України свідчить про прийняття дарунку. Окрім того, відповідач фактично переїхав проживати до будинку, зареєструвався там та ніс витрати по сплаті комунальних послуг. Щодо проживання [PERSON] у будинку, то відповідач вказав, що питання про виселення останнього з житла чи щодо його переїзду до іншого місця проживання ніколи не поставало. Щодо наданих позивачем документів про стан здоров`я, то відповідач вказав, що такі докази не свідчать про неможливість прочитання чи усвідомлення суті правочину, що укладався. Так, довідка від лікаря-офтальмолога датована 2013 роком, а оспорюваний договір укладено у 2021 році, окрім того встановлене позивачу захворювання є виліковним, тому його стан здоров`я цілком міг змінитись від дати огляду лікарем. Інші документи щодо стану здоров`я також не доводять факт помилки з боку позивача. 13 грудня 2023 року ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд його позов задовольнити, надав письмові пояснення щодо свого позову, де наголосив, що укладаючи договір з [PERSON] він помилився щодо природи правочину, оскільки мав намір укласти саме договір довічного утримання. Позивач, будучи особою похилого віку, має потребу в сторонньому догляді, не маючи можливості прочитати документ, який підписував, вважав, що уклав договір утримання. Представник позивача адвокат Стаханов М.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Також пояснив, що його батько є «позашлюбним» сином позивача. При цьому він завжди добре спілкувався з дідом. Коли дідусь запропонував йому подарувати будинок, вони звернулись до приватного нотаріуса Волошиної Н.А., яка на консультації пояснила їм, що для укладення договору дарування необхідно належним чином встановити родинні відносини між ними, і в такому випадку у них не виникне обов`язку сплачувати податки при укладенні договору. За таких обставин, вони з дідусем та батьком ще додатково звертались до органів РАЦС для оформлення родинних відносин. Вважає, що за таких обставин дідусь усвідомлював правову природу правочину, оскільки нотаріус наголошувала, що встановлення родинних відносин необхідне саме для укладення договору дарування. Представник відповідача адвокат Доник Г.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його необгрунтованість та безпідставність. Так, в силу положень статті 229 ЦК України особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, тобто неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Так, Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2020 року по справі № 756/656/16-ц вказав, що якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку і при цьому в момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. Окрім того, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним згідно статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення і шо ця помилка дійсно була і має істотне значення. Саме такий правовий висновок зробив Верховний Суд у своїй постанові від 24 травня 2023 року в аналогічній справі № 337/5653/19. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Волошина Н.А. в судовому засіданні в ході розгляду справи проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність. Окрім того, третя особа приватний нотаріус Волошина Н.А., з її згоди, та зі згоди учасників правочину - [PERSON] та [PERSON] , була допитана у якості свідка щодо обставин укладення оспорюваного договору. Так, нотаріус пояснила, що [PERSON] та його онук [PERSON] звернулись до неї щодо укладення договору дарування будинку, що належить [PERSON] . Нотаріусом було роз`яснено, що для укладення даного правочину, їм необхідно офіційно встановити родинні відносини, а саме, що батько [PERSON] є рідним сином [PERSON] , і [PERSON] у свою чергу є онуком [PERSON] . Нотаріусом роз`яснено, що за таких умов при укладенні договору дарування між родичами не потрібно сплачувати податків. Взагалі, перед укладенням договору, [PERSON] та [PERSON] декілька разів приїздили до нотаріуса на консультацію, скільки саме разів нотаріус не пам`ятає. Проте, після встановлення родинних відносин, при оформленні тексту договору та перед його підписанням, вона ще декілька разів детально роз`яснила, зокрема [PERSON] , правову природу правочину, що укладається та його наслідки. При цьому, [PERSON] вказав, що цілком розуміє який саме договір укладається та наполягав саме на укладенні договору дарування. У подальшому через деякий час, [PERSON] з`явився до нотаріуса та повідомив, що буде оскаржувати укладений договір та вказав, що нотаріус мала наполягти при укладенні договору, щоб він уклав договір утримання, а не дарування. Вислухавши позивача [PERSON] , представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , третю особу приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Волошину Н.А., вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до наступних висновків. 09 вересня 2021 року між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдаровуваним, укладено договір дарування, за умовами якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , та земельну ділянку, на якій вони розташовані, площею 0,0735 га, кадастровий номер 5322483801:01:009:0309. Вказаний вище договір посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Волошиною Н.А. та зареєстровано в Реєстрі за № 1127. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 334973468 від 08 червня 2023 року, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0, 0735 га, кадастровий номер 5322483801:01:009:0309. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 33497814 від 08 червня 2023 року, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] . 09 листопада 2021 року [PERSON] укладено договір з КП «Кременчукводоканал» про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за адресою: [ADDRESS] . 12 листопада 2021 року [PERSON] укладено договір з ТОВ «Полтаваенергозбут» в особі Кременчуцького центру обслуговування споживачів про постачання електричної енергії за адресою: [ADDRESS] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона давно знайома як з позивачем [PERSON] , так і з відповідачем [PERSON] . Їй відомо про те, що [PERSON] збирався переоформити будинок на онука, проте про які саме документи йшлося свідку не відомо. З розмов з [PERSON] свідку також відомо, що він хотів аби в онука було власне житло та щоб онук за ним доглядав. Також вказала, що деякий час [PERSON] проживав разом з [PERSON] , однак потім у них почались якісь конфлікти та він переїхав. Вказала, що в силу похилого віку, [PERSON] має поганий стан здоров`я, користується окулярами, проте добре розуміє та усвідомлює, що відбувається навколо нього. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він є «позашлюбним» сином [PERSON] . Хоч їх родинні відносини і не були оформлені, однак вони завжди спілкувались як син та батько. Свідку відомо, що [PERSON] вирішив переоформити будинок на сина свідка - відповідача по справі [PERSON] . Свідку не відомо точно який саме договір було укладено, проте він підтвердив, що за рекомендацією нотаріуса для оформлення договору вони офіційно оформили батьківство [PERSON] щодо свідка [PERSON] через органи РАЦС. Свідок [PERSON] повідомила, що на даний час вона є дружиною відповідача [PERSON] . Деякий час, коли ще вони перебували у фактичних шлюбних відносинах, то проживали разом з дідом її чоловіка - [PERSON] . Останній і повідомив їй, що він «переписав» будинок на [PERSON] . Проте свідку не відомо, який саме договір було укладено. Більш того, через деякий час, [PERSON] почав конфліктувати з [PERSON] , а тому, щоб уникнути конфліктів сім`я Дяченків переїхали до м.Кременчука. Вказала, що під час їх спільного проживання з дідом у них були гарні відносини. Щодо стану його здоров`я повідомила, що він завжди добре усвідомлював свої дії та що навколо нього відбувається. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є рідним сином позивача [PERSON] та дядьком відповідача [PERSON] . Вказав, що він досить рідко спілкується з батьком, який проживає у своєму будинку в с.Піщане, а свідок проживає в м.Кременчуці. Також вказав, що завжди перебував у гарних відносинах зі своїм племінником [PERSON] . Про те, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір щодо будинку та земельної ділянки свідку стало відомо у травні 2023 року під час сімейного свята. Коли свідок трохи пізніше розмовляв з батьком [PERSON] , то той повідомив йому, що «оформив дарчу» на онука [PERSON] . Свідку відомо, що деякий час [PERSON] разом з цивільною дружиною проживав з дідом у будинку. Однак через деякий час переїхав до іншого місця проживання, оскільки, як відомо свідку, в них виникали непорозуміння, деталі яких свідку не відомі. Окрім того, свідок пояснив, що був ображений на батька та вирішив обманути його, тому повідомив йому неправдиву інформацію, що [PERSON] виставив будинок на продаж на одному з інтернет -сайтів. Після цього [PERSON] сказав йому, що буде судитись за будинок. Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 Цивільного кодексу України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. На відміну від договору дарування за договором довічного утримання (догляду), який згідно із позовними вимогами мав на увазі позивач, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України. Відповідно до частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із статтями 229-233 Цивільного кодексу України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. За змістом частини першої статті 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Згідно правових позицій, що викладені у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справах № 465/826/13-ц та № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд. Ураховуючи викладене, під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав судам слід ретельно та достеменно встановлювати не тільки обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову (чи є він особою похилого віку, чи є відчужуване майно його єдиним житлом, чи отримував він кошти за нього, чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього), а й обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину. Зокрема, суди мають встановлювати, чи було прочитано текст правочину вголос нотаріусом зважаючи на похилий вік чи наявність певних хвороб у позивача, чи здійснювалось нотаріусом роз`яснення сторонам правочину його правових наслідків. Встановлення зазначених обставин може мати важливе значення для визначення того, чи усвідомлював (і якою мірою) позивач на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки. Окрім того, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 Цивільного кодексу України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Таку правову позицію викладено Верховним Судом у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2023 року по справі № 337/5653/19, яка враховується судом у порядку положень частини 4 статті 263 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд констатує, що позивачем [PERSON] під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину він мав намір укласти договір довічного утримання з [PERSON] , як і не надано доказів, що вони з відповідачем досягли згоди щодо істотних умов договору довічного утримання. Більш того, твердження позивача щодо помилкового розуміння правової природи укладеного правочину також спростовуються показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні, зокрема показаннями свідка [PERSON] , який вказав, що сам позивач у особистій розмові повідомив про укладання саме договору дарування («дарчої»), а також допитаної у якості свідка нотаріуса [PERSON] , яка підтвердила факт отримання неодноразових консультацій щодо порядку укладення саме договору дарування та здійснення сторонами підготовчих дій, зокрема встановлення факту родинних відносин, з метою укладення даного договору. Аналізуючи доводи позивача у частині того, що в силу похилого віку, він має незадовільний стан здоров`я, поганий зір, суд відхиляє їх з тих підстав, що існування таких обставин не доведено позивачем та його представником належними та допустимими доказами, а сам по собі похилий вік позивача не свідчить про те, що на час укладення оспорюваного правочину [PERSON] перебував у такому стані, що потребував сторонньої допомоги, або був нездатний усвідомити зміст укладеного договору, який йому було роз`яснено нотаріусом. Суд зауважує, що надані позивачем у якості доказів щодо стану його здоров`я консультативний висновок спеціаліста лікаря-кардіолога медико-санітарної частини « [PERSON] », а також висновок ехокардіографічного імпульсного кольорового доплерівського дослідження медико-санітарної частини «Нафтохімік» датовані вереснем-жовтнем 2022 року, тобто ці обстеження позивач проходив через рік після укладення оспорюваного договору, а тому вони жодним чином не дають змоги оцінити стан його здоров`я на момент укладення договору. Також, наданий позивачем у якості доказу лист консультативного огляду офтальмолога Київської міської клінічної лікарні жодним чином не дає змоги оцінити стан здоров`я позивача [PERSON] щодо зору, як загалом, так і саме на час укладення спірного правочину, оскільки дану консультацію проведено у вересні 2013 року, і будь-які докази на підтвердження погіршення чи покращення стану здоров`я позивача, починаючи з дати консультації до дати укладення договору, відсутні. Посилання заявника у позові на те, що будинок, який був предметом оспорюваного правочину є його єдиним житлом, відхиляються судом, оскільки позивач зареєстрований у даному будинку і по даний час, не позбавлений права в подальшому проживати у житловому приміщенні, що і сам він підтвердив у судовому засіданні. Проаналізувавши досліджені по справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку судом встановлено, що на час укладення оспорюваного правочину [PERSON] мав намір укласти саме договір дарування на користь [PERSON] , а не будь-який інший правочин та укладаючи договір позивач усвідомлював його істотні умови і правові наслідки, а наведеними позивачем та його представником в судовому засіданні доводами та наданими суду доказами не доведено факту вчинення [PERSON] правочину, яким є укладення 09 вересня 2021 року договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки, під впливом помилки. Натомість з пояснень свідків в судовому засіданні вбачається, що позивач [PERSON] на грунті виниклих з [PERSON] конфліктів та непорозумінь з особистих та побутових питань, змінив свою думку щодо розпорядження будинком та земельною ділянкою. До того ж і сам позивач [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що вирішив оспорювати укладений договір після того, як дізнався зі слів свого сина [PERSON] , що онук нібито має намір продати будинок та розмістив відповідне оголошення у мережі Інтернет. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 24 травня 2023 року по справі № 337/5653/19, розглядаючи спір, що виник з подібних правовідносин, наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків у результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення таких правочинів, не повинні створювати уявлення про наявність помилки станом на момент укладення оспорюваних правочинів. Враховуючи викладене, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки та скасування державної реєстрації вказаного договору слід відмовити у зв`язку з їх недоведеністю та безпідставністю. Згідно положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку, зокрема, ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. З урахуванням викладеного, застосовані ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 червня 2024 року заходи забезпечення позову у вигляді арешту на майно, слід скасувати.

Outcome: dismissed