Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Першої Львівської Державної нотаріальної контори Львівської області, третьої особи - Другої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області, у якому просить припинити дію обтяження у вигляді заборони (архівний запис) із внесенням відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження - 4223713, зареєстровано 14.12.2006р. Першою Львівською державною нотаріальною конторою, підстава обтяження: договір довічного утримання 3-3207, 24.11.1993, Друга Львівська нотконтора, об`єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS] , квартира, власник [PERSON] , власник [PERSON] , додаткові дані щодо обтяження: архівний номep:459127LVOV1, архівна дата: 04.06.1997, дата виникнення 24.11.1993, № реєстра: 10779-91, внутр. № 96015В2527ЕЕ4Е2С4043, коментарій:121/25. В обґрунтування позову посилається на те, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Право власності на квартиру виникло в порядку спадкування за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори 12.05.1996р. (спадкова справа №451/95), зареєстрованого в реєстрі №2-2312. 21.01.2022р. позивач звернулась з заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради від 26.01.2022р. №63069654 в державній реєстрації прав відмовлено з підстав встановленого зареєстрованого в реєстрі прав на нерухоме майно обтяження речового права на нерухоме майно( п. 6 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно інформаційної довідки від 06.12.2021р. № 288657440 обтяження - заборона (архівний запис) відчуження на квартиру [ADDRESS] за реєстраційним номером 4223713, зареєстровано реєстратором Перша Львівська державна нотаріальна контора (79005, Львівська область, м. Львів, вул. Саксаганського, 6) 14.12.2006р. Підстава обтяження: договір довічного утримання, 3-3207, 24.11.1993р. Позивач вказує, що зазначений договір довічного утримання щодо квартири [ADDRESS] був укладений 24.11.1993р між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Другою Львівською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за №3-3207. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03.08.1995р. у справі № 2-838 за позовом [PERSON] договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, квартира [ADDRESS] повернута у власність [PERSON] . Рішення суду не оскаржене, набрало законної сили 14.08.1995р. Внаслідок розірвання договору довічного утримання припинилося зобов`язання, яке ним породжувалося, зокрема, зобов`язання набувача за договором довічного утримання [PERSON] , які забезпечувалися забороною відчуження майна. Відповідно, припинилося і стало недійсним забезпечення таких зобов`язань. Зазначає, що [PERSON] померла [INFO] . Під час оформлення спадщини і видачі свідоцтва про право на спадщину 12.05.1996р. наявність обтяжень прав на квартиру державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори перевірялась і не була виявлена. Таким чином, на думку позивача, після ухвалення рішення Залізничного районного суду від 03.08.1995р. відсутні будь-які правові підстави для існування обтяження (заборони на відчуження), яке було накладено 24.11.1993р. Позивач вказує, що з метою зняття заборони і припинення обтяження вона звернулась до Першої Львівської державної нотаріальної контори з заявою, однак їй було відмовлено. Відмову у знятті заборони нотаріус Першої Львівської державної нотаріальної контори роз`яснила тим, що за відсутності одної із сторін договору довічного утримання, за моєю заявою нотаріус не має можливості вчинити таку дію, оскільки вважається, що заява подана неналежною особою. Таким чином, позивачка вимушена звернутись до суду, оскільки у позасудовому порядку припинити обтяження виявилось неможливим, а тому, просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] - адвокат Мельницька Г.В. подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Позовні вимоги підтримала. Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо її, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати усі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Суд приходить до висновку про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, з врахуванням тривалості провадження, з метою забезпечення розумних строків розгляду у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності представників відповідача та третьої особи є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Право власності на квартиру виникло в порядку спадкування за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори 12.05.1996р. (спадкова справа №451/95), зареєстрованого в реєстрі №2-2312. 14.06.1996р. право власності на квартиру [ADDRESS] посвідчено Львівським МБТІ про що зроблено запис в реєстрову книгу №3 за реєстровим номером №5651 і видане реєстраційне посвідчення №1/279 від 14.06.1996р.. 21.01.2022р. [PERSON] звернулась із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради від 26.01.2022р. №63069654 в державній реєстрації прав відмовлено з підстав встановленого зареєстрованого в реєстрі прав на нерухоме майно обтяження речового права на нерухоме майно (п.6 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно інформаційної довідки від 06.12.2021р. № 288657440 обтяження - заборона (архівний запис) відчуження на квартиру [ADDRESS] за реєстраційним номером 4223713, зареєстровано реєстратором Перша Львівська державна нотаріальна контора (79005, Львівська область, м. Львів, вул. Саксаганського, 6) 14.12.2006р. Підстава обтяження: договір довічного утримання, 3-3207, 24.11.1993р. Позивач вказує, що зазначений договір довічного утримання щодо квартири [ADDRESS] був укладений 24.11.1993р між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Другою Львівською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за №3-3207. Встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03.08.1995р. у справі № 2-838 за позовом [PERSON] договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, квартира [ADDRESS] повернута у власність [PERSON] . Рішення суду не оскаржене, набрало законної сили 14.08.1995р. Таким чином, внаслідок розірвання договору довічного утримання припинилося зобов`язання, яке ним породжувалося, зокрема, зобов`язання набувача за договором довічного утримання [PERSON] , які забезпечувалися забороною відчуження майна. Відповідно, припинилося і стало недійсним забезпечення таких зобов`язань. Наявність заборони відчуження накладеної на майно позивачки, порушує її право вільно розпоряджатися своєю власністю, а відтак, захистити своє право вона може лише у судовому порядку. Згідно з п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявленім вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Разом з тим, при розгляді таких спорів суди повинні враховувати роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в Постанові Пленуму від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна». Так, згідно п. 2 зазначеної Постанови Пленуму вбачається, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (далі - Державний реєстр прав). Невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек (частина 1 статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно з абзацом 2 пункту 7 Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 14.12.2012 року № 1844/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 18.12.2012 року за №2102/22414, у разі коли при розгляді заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якої державній реєстрації підлягає припинення обтяження речового права на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в Державному реєстрі прав, встановлено наявність запису про таке обтяження в Реєстрах, державний реєстратор переносить відомості запису про таке обтяження до спеціального розділу Державного реєстру прав, після чого на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію припинення обтяження речового права на нерухоме майно вносить запис про припинення такого обтяження до Державного реєстру прав. Згідно ч. 2 ст.30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідно до висновку Верховного суду України у справі №6-26цс 13 від 15 травня 2013 року вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ч. 2 ст. 754 ЦК України на майно, передане набувачу за договором довічного утримання (догляду), не може бути звернене стягнення протягом життя відчужувача. Відповідно до ч. 2 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат» нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства або організації про видачу громадянину позики (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, і ншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом. Згідно з ст. 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно з п.п. 5.1. п. 5 гл. 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору; органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини; про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або закінчення п`ятирічного строку з часу видачі свідоцтва про право на спадщину на майно особи, оголошеної померлою; про смерть другого з подружжя, що склали спільний заповіт; про скасування рішення суду про позбавлення батьків дитини батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав; про смерть відчужувача за спадковим договором або про смерть другого з подружжя, що уклали спадковий договір; про відчуження майна, переданого під виплату ренти; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили. З системного аналізу зазначених норм права випливає, що відновлення порушеного права позивача, не можливе без виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження нерухомого майна і саме на державного реєстратора покладено обов`язок вносити відомості щодо обтяжень до зазначеного реєстру. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №82614016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/1). Згідно з ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В свою чергу положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, примусового виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, позивач має право на звернення до суду з позовом для відновлення свого порушеного права, оскільки безпідставне обтяження його майна створює перешкоди в користуванні та розпорядженні таким. З урахуванням вищевказаного та враховуючи відсутність підстав для арешту такого майна, а наявність самої заборони у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна порушує права та законні інтереси позивачки, оскільки унеможливлює розпоряджання даним майном, позивач позбавлена можливості реалізувати свої права як власника нерухомого майна в інший, крім судового захисту, спосіб та з метою відновлення порушеного права власності позивачки, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved