Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-16 00:00:00

У липні 2013 р. представник [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] \~про визнання \~права власності \~на \~\~1/2 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування. Свої вимоги обґрунтував тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно житловий будинок по [ADDRESS] . Позивач, як спадкоємець першої черги, прийняв спадшину шляхом подачі відповідної заяви до приватного нотаріуса Арнаут О.В. Проте, у видачі свідоцтва на право власності в порядку закону на нерухомого майна йому було відмовлено через наявність спору між спадкоємцями. При цьому, відповідачка дочка померлого, незаконно утримує у себе правовстановлюючі документи на будинок. Просив позов задовольнити. 05.12.2013 р. представник позивача уточнив предмет позову та просив суд визнати за ним в порядку спадкування право власності на частину будівельних матеріалів, оскільки було встановлено, що будинок є незакінчений будівництвом (а.с.37-38 т.1). 24.12.2013 р. заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину будівельних матеріалів, які були використані у процесу будівництва будинку [ADDRESS] (а.с.49 т.1). 25.11.2013 р. представником позивача було знову змінено предмет позовних вимог, а саме, - про визнання права власності на частину незавершеного будівництвом житлового будинку (а.с.54-55 т.1). Разом з тим, заяву про зміну позовних вимог суду було надано після постановлення судом заочного рішення від 24.12.2013 р., про що свідчить і послідовність підшитих матеріалів до справи тощо. 27.12.2023 р. ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області задоволено заяву відповідача [PERSON] та скасовано заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.12.2013 р., справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с.215 т.1). 11.01.2024 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що після смерті її батька [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з земельної ділянки 0, 0863 га за адресою: [ADDRESS] та об`єктів нерухомого майна за цією ж адресою, що складаються з літньої кухні, сараю та надвірних споруд. Зазначила, що у свій час її батьку було виділено земельну ділянку для індивідуального будівництва будинку з надвірними спорудами, 25.11.2010 р. він звернувся до Управління містобудування і архітектури Ізмаїльської міської ради Одеської області із заявою про оформлення та надання державного акту на право власності на вказану ділянку. Разом з тим, за час свого життя відповідний акт на право власності так і не отримав (а.с.226-237 т.1). Вважає, що в порядку спадкування за законом має право на завершення приватизації та реєстрацію у встановленому законом порядку права власності на земельну ділянку. Свої позовні вимоги просила задовольнити, у задоволенні первісних позовних вимог [PERSON] відмовити, справу розглянути у її відсутність. Ухвалою суду від 17.01.2024 р. зустрічна позовна заява була залишена без руху для усунення недоліків (а.с.42-42 т.2). Ухвалами суду від 08.02.2024 р. після усунення недоліків зустрічна позовна заява була прийнята та об`єднана в одне провадження із первісним позовом та справа призначена до розгляду у судове засідання (а.с.53, 54 .т.2). Сторони у судове засідання не з`явились. Про час та місце розгляду справи позивач за первісним позовом був сповіщений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, як особа, яка мешкає в Російській Федерації. [PERSON] про час та місце розгляду справи була сповіщена через офіційну електронну адресу, зазначену у зустрічній позовній заяві та інших зверненнях до суду, в порядку ч.6 ст. 128 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог, виходячи з наступного. Так, статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як \~\~визначено\~ ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч.1 ст. 1261 ЦК України у \~\~першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до\~ст.1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.2 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були \~\~зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Як вбачається з копії повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 16.08.2012 р. Відділом державної РАЦС Ізмаїльського міськайонного управління юстиції Одеської області, [INFO] \~\~ помер [PERSON] (а.с.4). Згідно копї свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 09.06.1976 р. Ізмаїльським відділом ЗАГСу (актовий запис № 619) та копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 06.02.1992 р. відділом ЗАГСу [PERSON] (актовий запис № 72), позивач та відповідач за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] є сином та донькою померлого [PERSON] (а.с. 5 т.1 та а.с.3 т.2). 04.08.2012 р. та 10.08.2012 р. [PERSON] та [PERSON] звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , як спадкоємці першої черги (а.с.7-8). Заяви надійшли 21.09.2012 р. та 10.08.2012 р., відповідно, тобто в строк, встановлений Цивільним Кодексом України. За даними приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу \~\~заповіт спадкоємець не складав. У видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу [PERSON] було відмовлено через наявність спору між спадкоємцями, що вбачається з листа № 128/01-16 від 03.06.2013 р. (а.с.6). За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені і за захистом яких саме прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Так, виходячи з листа Міністерства юстиції України № 8.4-35/18/1 від 23.02.2016 року, «індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі». Тобто, будинки, які побудовані до 1992 року не підлягають введенню в експлуатацію, не належать до самочинного будівництва і документом, який підтверджує відповідність його будівельним нормам, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Об`єкт незавершеного будівництва це об`єкт, на який видано дозвіл на будівництво, понесені витрати на його спорудження, але не прийнятий в експлуатацію відповідно до законодавства. Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).\~Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.\~Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.\~До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Так, як вбачається з витягу з рішення Ізмальського виконавчого комітету міської ради народних депутатів № 308/1 від 09.06.1982 р., договору від 03.08.1982 р. та витягу з рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів № 446 від 29.09.1987 р. \~ земельна ділянка за адресою по [ADDRESS] була виділена \~ [PERSON] \~\~ для індивідуального будівництва будинку з надвірними спорудами (а.с.45-47 т.1). Згідно копії технічного паспорту, складеного 25.02.1992 р. на житловий будинок по [ADDRESS] в наявності такі будівлі, як: 1.кухня, 2,3 житлові (рік будування не зазначено), літня кухня, сарай (1982 року будування) (а.с.16-22 т.2). Відповідно до довідці КП №Ізмаїльске міжміське бюро технічної інвентаризації» № 1614 від 04.12.2020 р. літня кухня, сарай та надвірні споруди, розташовані за адресою по [ADDRESS] - зруйновані (а.с.238 т.1). Разом з цим, позивач [PERSON] , використовуючи своє право, заявив вимоги само про визнання права власності на частину об`єкту незавершеного будівництвом. Проте, позивач не просив суд визнати за ним право власності а ні на частину житлового будинку, а ні на сукупність будівельних матеріалів. І тому, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає саме заявлені вимоги, у задоволенні яких слід відмовити. Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 ЗК України. ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 ЗК України). Крім того, спадкоємець нерухомого майна у разі, якщо спадкодавцю належало право користування земельною ділянкою, вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених ЗК України та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України. Як вбачається з листа Управління містобудування і архітектури Ізмаїльської міської ради Одеської області № 599 від 25.11.2010 р., матеріали з питання передачі у приватну власність земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] будуть передані до розгляду на засідання виконавчого комітету та передані до розгляду на чергове пленарне засідання Ізмаїльської міської ради. Разом з тим, на пропозицію та роз`яснення суду права, позивачка за зустрічним позовом [PERSON] суду не надала доказів у підтвердження не прийняття, не існування рішення органу місцевого самоврядування про передачу [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки за вище вказаною адресою, або не розгляду такого питання органом місцевого самоврядування, або відмови їй у завершенні приватизації тощо. Позивачка не надала суду доказів і того, чи зверталася вона, як спадкоємець до органів місцевого самоврядування з питанням про завершення процедури приватизації, розпочатої спадкодавцем. На роз`яснення судом права просити суд залучити в якості відповідача відповідний орган місцевого самоврядування, такого клопотання не заявила. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично-значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення. Отже, враховуючи вказане, у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом також слід відмовити.

Outcome: dismissed