Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову. В січні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та обґрунтовує його тим, що він є власником домоволодіння по [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,068 га з кадастровим номером 3210500000:11:018:0018 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), розташованої по [ADDRESS] . В Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження №8425182 від 3 лютого 2009 року, зі змісту якого вбачається, що на все майно [PERSON] був накладений арешт. Позивач посилається на те, що вказаний запис про обтяження був внесений на підставі постанови державного виконавця ВДВС Бориспільського МРУЮ від 3 лютого 2009 року, винесеної у виконавчому провадженні №8813650 з виконання виконавчого документа №1-н-284, виданого 3 квітня 2008 року Бориспільським міськрайонним судом, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 35703 гривень 00 копійок. Вказане виконавче провадження було закінчено у зв`язку з повним виконанням судового рішення та поверненням [PERSON] присудженого боргу. Ця обставина свідчить про припинен-ня потреби в арешті майна [PERSON] , тоді як продовження дії обтяження перешкоджає позивачу розпоряджатись його домоволодінням та земельною ділянкою. Тому [PERSON] просить суд зняти арешт з домоволодіння по [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,068 га з кадастровим номером 3210500000:11:018:0018 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), розташованої по [ADDRESS] , що був накладений на підставі постанови державного виконавця ВДВС Бориспільського МРУЮ від 3 лютого 2009 року, відомості про який містяться у записі про обтяження №8425182 від 3 лютого 2009 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримує позов та наполягає на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] не визнає позов та категорично заперечує проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень він посилається на те, що у виконавчому провадженні №8813650 державний виконавець ВДВС Бориспільського МРУЮ не виносив постанову про накладення арешту на майно [PERSON] . Крім того, [PERSON] пред`явив позов після закінчення строку позовної давності. Тому представник відповідача [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю вимог та пропуском строку позовної давності. 2. Інформація про рух цивільної справи. Зі змісту протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 січня 2024 року (а.с.31) вбачається, що цивільна справа за позовом, пред`явленим [PERSON] , була розподілена судді Бориспільського міськрайонного суду Семенюті О.Ю. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 22 січня 2024 року (а.с.33) було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 17 квітня 2024 року (а.с.59) було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. 3. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] є власником домоволодіння по [ADDRESS] . Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 серпня 2013 року (а.с.7) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №7948650 від 14 серпня 2013 року (а.с.8). 3 лютого 2009 року в Державний реєстр речових прав був внесений запис про обтяження №2110264, а в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження №8425182. Зі змісту цих записів вбачається, що на все майно [PERSON] був накладений арешт. Це підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №367485438 від 27 лютого 2024 року (а.с.47-51). Спірні правовідносини регулюються розділом VII «Порядок звернення стягнення на майно боржника» Закону України «Про виконавче провадження». 4. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. Відповідно до ч.1 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно з ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку безпідставного накладення арешту це обтяження може бути знято виключно за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.2 ст.76 ЦПК України дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 5. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. Зі змісту запису про обтяження №2110264 від 3 лютого 2009 року в Державному реєстрі речових прав та запису про обтяження №8425182 від 3 лютого 2009 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.50-51) вбачається, що арешт всього майна [PERSON] був накладений на підставі постанови державного виконавця ВДВС Бориспільського МРУЮ від 3 лютого 2009 року. Всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України [PERSON] та його представник [PERSON] не подали суду копію вказаної постанови та обмежились приєднанням до позову лише копії постанови державного виконавця від 29 серпня 2008 року про відкриття виконавчого провадження №8813650 (а.с.9). Зі змісту довідки ВП спецпідрозділу від 28 грудня 2023 року (а.с.23-24) вбачається, що на виконанні ВДВС Бориспільського МРУЮ перебувало виконавче провадження №8813650 з виконання виконавчого документа №1-н-284, виданого 3 квітня 2008 року Бориспільським міськрайонним судом, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 35703 гривень 00 копійок. Однак в ході цього виконавчого провадження державний виконавець ВДВС Бориспільського МРУЮ не виносив постанову про арешт майна боржника. Ця обставина свідчить про те, що інформація про винесення такої постанови, яка міститься в записі про обтяження №2110264 від 3 лютого 2009 року в Державному реєстрі речових прав та в записі про обтяження №8425182 від 3 лютого 2009 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, не відповідає дійсності. Тому [PERSON] та його представник [PERSON] помилково просять зняти арешт з домоволодіння та земельної ділянки, накладений на підставі неіснуючої постанови державного виконавця ВДВС Бориспільського МРУЮ від 3 лютого 2009 року. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в п.6.56 п.6.58 постанови від 15 червня 2021 року у справі №904/5726/19 (провадження №12-95гс20), у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: суд знає право; суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки тощо) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установ-лених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. У зв`язку з тим, що у виконавчому провадженні №8813650 державний виконавець ВДВС Бориспільського МРУЮ не виносив постанову про арешт майна [PERSON] , були відсутні підстави для внесення запису про обтяження №2110264 від 3 лютого 2009 року в Державний реєстр речових прав, а також запису про обтяження №8425182 від 3 лютого 2009 року в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Натомість, існування цих записів перешкоджає позивачу розпоряджатись його домоволодінням по [ADDRESS] . За своєю правовою природою позов про зняття арешту з майна є позовом про усунення перешкод у розпорядженні майном, тобто негаторним позовом. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.36 постанови №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», позовна давність не поширюється на вимогу власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Тому доводи представника відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] пред`явив позов після закінчення строку позовної давності, підлягають критичній оцінці. З огляду на це суд висновує про те, що з метою відновлення порушеного права позивача належить зняти арешт з домоволодіння по [ADDRESS] , відомості про який містяться в записі про обтяження №2110264 від 3 лютого 2009 року в Державному реєстрі речових прав та в записі про обтяження №8425182 від 3 лютого 2009 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Однак всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України [PERSON] та його представник [PERSON] не подали жодного доказу на підтвердження набуття позивачем права власності на земельну ділянку площею 0,068 га з кадастровим номером 3210500000:11:018:0018 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану по [ADDRESS] . Зокрема, в матеріалах цивільної справи відсутня копія державного акта на право власності на земельну ділянку. Достовірність вказаної обставини спростовується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №367485438 від 27 лютого 2024 року (а.с.47-51), зі змісту якої вбачається, що за [PERSON] не зареєстровано право власності на означену земельну ділянку. З огляду на це суд висновує про відсутність підстав для зняття арешту з цього об`єкта нерухомого майна. Тому у задоволенні позову в частині цієї вимоги належить відмовити. 6. Розподіл судових витрат. а. норми процесуального права. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до\~ч.4\~ст.137\~ЦПК України\~розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: складністю\~справи та\~виконаних адвокатом\~робіт (наданих\~послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч.5 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. б. мотиви суду. Встановлено, що [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 1211 гривень 20 копійок. Ця обставина підтверджується платіжною інструкцією від 16 січня 2024 року (а.с.5). Крім того, на оплату професійної правничої допомоги [PERSON] витратив грошові кошти в загальному розмірі 15000 гривень 00 копійок (2500,00 + 1500,00 + 3000,00 + 4000,00 + 4000,00). Ця обставина підтверджується копіями квитанцій, що містяться в матеріалах цивільної справи (а.с.15, 18, 25, 26, 53). Однак на позивача покладався обов`язок довести лише набуття ним права власності на домоволодіння та земельну ділянку, винесення постанови про накладення арешту на його майно, реєстрацію обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також безпідставність накладення арешту на майно позивача або припинення потреби у подальшій дії цього обтяження. Вказані обставини свідчать про те, що цивільна справа, яка є предметом судового розгляду, відноситься до справ незначної складності. Крім того, представник позивача [PERSON] неправильно визначився з характером допущеного порушення прав його довірителя, помилково вважаючи, що державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на майно позивача. Він також не звернув увагу на те, що запис про обтяження міститься не тільки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також в Державному реєстрі речових прав. Представник позивача [PERSON] так і не спромігся здобути докази на підтвердження набуття його довірителем права власності на спірну земельну ділянку. Всі ці обставини переконливо свідчать про те, що розмір витрат [PERSON] на професійну правничу допомогу не відповідає ні складності справи, ні обсягу наданих адвокатом Довбашем С.М. юридичних послуг. Тому розмір цих судових витрат є завищеним та підлягає зменшенню до 10000 гривень 00 копійок. У зв`язку з тим, що пред`явлений позов задоволений лише частково, з Бориспіль-ського ВДВС у Бориспільському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) на користь позивача належить стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 605 гривень 60 копійок (1211,20 : 2) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень 00 копійок (10000,00 : 2).

Outcome: partial