Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-16 00:00:00

20 березня 2024 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи: [PERSON] та [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивач у своєму позові посилався на те, що йому та його родині у складі дружини і дочки на підставі службового ордеру від 14 лютого 2002 року було надано право на зайняття службової житлової площі у квартирі [ADDRESS] , а саме житлової кімнати, площею 16,3 кв.м. Іншим користувачем житлової площі у квартирі [ADDRESS] є відповідач [PERSON] , якому на підставі службового ордеру від 2003 року надано у користування житлову кімнату, площею 11,2 кв.м. У загальному користуванні перебуває коридор, кухня, ванна кімната, вбиральня та комора. Відповідач вважає, що члени родини позивача не мають права користуватися місцями загального користування, що призводить до постійних конфліктів між сторонами. Просив суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] та виділити у користування позивачеві житлову кімнату, площею 16,3 кв.м., відповідачеві [PERSON] виділити у користування житлову кімнату, площею 11,2 кв.м., допоміжні приміщення: коридор, кухню, ванну кімнату, вбиральню та комору залишити у спільному користуванні, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення, зазначивши, що не заперечує проти встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] , яким виділити у користування [PERSON] житлову кімнату, площею 16,3 кв.м., а йому залишити у користування житлову кімнату, площею 11,2 кв.м., допоміжні приміщення залишити у загальному користуванні. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 15 січня 1999 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] (а.с. 11), від якого у них [INFO] народилася дочка, [PERSON] (а.с. 12). На підставі службового ордеру № 1 від 14 лютого 2002 року [PERSON] та його родині у складі: дружини [PERSON] та дочки [PERSON] надано право на зайняття службової житлової кімнати, площею 15,9 кв.м., у квартирі [ADDRESS] (а.с. 5). На підставі наказу засідання профкому і адміністрації № 119-к від 15 вересня 1997 року [PERSON] наданий службовий ордер № 1 на право зайняття службової житлової кімнати, площею 11,2 кв.м., у квартирі [ADDRESS] (а.с. 6). 07 грудня 2021 року між КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради і [PERSON] було укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, відповідно до умов якого на підставі ордеру № 1 від 14 лютого 2002 року [PERSON] і членам його сім`ї: дружині [PERSON] і дочці [PERSON] надано у користування ізольовану квартиру, загальною площею 26,35 кв.м., яка складається із житлової кімнати, площею 16,3 кв.м., кухні, площею 3,2 кв.м., ванної кімнати, площею 1,6 кв.м., вбиральні (санітарного вузла), площею 0,7 кв.м., коридору, площею 4,2 кв.м., та комори, площею 0,35 кв.м. (а.с. 17-18). Згідно із технічним паспортом від 14 січня 2019 року (а.с. 7-10) та технічним паспортом від 04 березня 2024 року (а.с. 13-16) квартира [ADDRESS] складається із житлової кімнати, площею 16,3 кв.м., житлової кімнати, площею 11,2 кв.м., коридору, площею 8,4 кв.м., комори (кладової), площею 0,7 кв.м., туалету, площею 1,4 кв.м., ванної, площею 3,2 кв.м., кухні, площею 6,4 кв.м. Сторони не дійшли згоди щодо порядку користування місцями загального користування у спірній квартирі. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст.\~61\~ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1 ст. 64 ЖК України). До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України). Як установлено ч.ч. 1-3 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із статтею 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо). Відповідно до положення ч. 2 ст. 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання. Статтею 123 ЖК України встановлено, що порядок\~користування службовими\~жилими приміщеннями\~встановлюється цим\~Кодексом та\~іншими актами\~законодавства України. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, ч. 6 ст. 101, ст.ст.\~103\~-\~106 цього Кодексу. Згідно зі ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму житлового приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право належить у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь - якому членові сім`ї наймача. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між сторонами справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права приходить до висновку, що позивачем доведено, що він і члени його сім`ї набули рівного з відповідачем права користування жилими і допоміжними приміщеннями, продовжують мешкати на спірній житловій площі і виконувати обов`язки, що випливають з договору найма жилого приміщення, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню насамперед як спосіб захисту прав та інтересів позивача. Відповідач у своєму відзиві від 22 квітня 2024 року позовні вимоги визнав. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням того, що відповідачем позовні вимоги було визнано, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, позовні вимоги\~судом було\~задоволено,\~з відповідача\~на користь\~позивача слід\~стягнути судовий\~збір у\~розмірі 605\~грн.\~60 коп.\~(1\~211\~грн.\~20\~коп.\~х 50\~%\~=\~605\~грн.\~60\~коп.), оскільки 50 % сплаченого судового збору підлягають поверненню позивачеві з державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved