Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

12 січня 2024 року представник заявника [PERSON] - [PERSON] за участю заінтересованих осіб [PERSON] , Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: факту реєстрації шлюбу на тимчасово окупованій території України між [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] , укладеного [INFO] в м. Севастополі, АР Крим, Україна, який зареєстрований Відділом запису актів цивільного стану Ленінського району міста Севастополя Управління ЗАГС міста Севастополя, актовий запис № 1021, про що 29.09.2018 року видане Свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . У шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з тим, що станом на 29 вересня 2018 року і до тепер м. Севастополь є окупованою територією України, то в м. Севастополі не працюють органи державної реєстрації актів цивільного стану України, а відтак зареєструвати факт укладення шлюбу між заявниками було неможливим. На підтвердження факту реєстрацію шлюбу у м. Севастополі, укладеного між [PERSON] та [PERSON] до заяви додається копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом запису актів цивільного стану Ленінського району міста Севастополя Управління ЗАГС міста Севастополя. У вищевказаному свідоцтві про шлюб серії [NUMBER] , вказано, що [PERSON] , [INFO] , громадянка Російської Федерації, місце народження м. Севастополь, та [PERSON] , [INFO] , громадянин Російської Федерації, місце народження м. Севастополь, зареєстрували шлюб 29 вересня 2018 року, актовий запис про шлюб № [NUMBER] , після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище чоловіку - [PERSON] , дружині присвоєно прізвище - [PERSON] . При зверненні до відділу державної реєстрації актів цивільного стану про поновлення актового запису № 1021 про шлюб [PERSON] було повідомлено, що перевіркою за допомогою Державного реєстру актів цивільного стану громадян такого запису не виявлено. Метою встановлення факту реєстрації шлюбу є: виникнення права на зміну прізвища відповідно до ст. 53 СК України; виникнення права на розподіл обов`язків та спільне вирішення питань життя сім`ї разом з чоловіком відповідно до ст. 54 СК України; виникнення майнових прав подружжя. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 12 січня 2024 року матеріали цивільної справи були передані для розгляду по суті судді Свяченій Ю.Б Ухвалою суду від 17 січня 2024 року провадження по справі відкрито в порядку окремого провадження з викликом сторін. Від представника заявниці до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю та відсутністю заявника, свою заяву підтримала, просила вимоги заяви задовольнити. Заінтересована особа представник Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Крім того, відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У спірних правовідносинах суд повинен врахувати саме правову мету звернення позивача до суду, яка полягає у підтвердженні її певного соціального статусу. Визначаючи, чи пов`язується з встановлення зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення ст. 1 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям. Згідно із ч. 6 ст. 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Крім того, згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 3 постанови № 5 від 31 березня 1995 року зі змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судового факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Судом встановлено, що 29 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що було складено актовий запис №1021 відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського району міста Севастополя Управління ДРАГС міста Севастополя та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Крім того, встановлено, що свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , копія якого долучена до матеріалів заяви, видане органом, який створений та діє у порядку, не передбаченому законом, є недійсним, та не створює правових наслідків. Водночас встановлення факту реєстрації шлюбу необхідне для внесення відповідного актового запису про шлюб у Державний реєстр актів цивільного стану, можливості зміни в державному реєстрі актів цивільного стану прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » у зв`язку із укладенням шлюбу. Частинами третьою-четвертою статті 49 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Однак, частиною 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (у редакції, чинній на час реєстрації шлюбу заявниками) визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами на тимчасово окупованій території, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені в порядку, не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків. 07 травня 2022 року набрали чинності зміни до вказаної норми, а саме її доповнено словами «крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території…». На час звернення представника заявників до компетентного органу на підконтрольній Україні території у 2023 році ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не передбачала недійсності виданих окупаційною владою документів про реєстрацію шлюбу, однак шлюб заявників був зареєстрований до внесення змін до цієї статті. Тому в заявників немає іншої можливості підтвердити факт реєстрації шлюбу, аніж звернутися до суду. Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Міжнародний суд ООН у своїй практиці щодо окупованих територій сформулював «Намібійські винятки», відповідно до яких документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання призведе до серйозних порушень або обмежень прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Цей принцип розвинений Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, ЄСПЛ у низці рішень вказав, що зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. У практиці ЄСПЛ розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.96, § 45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, § 96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року, § 142). Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо реєстрації шлюбу, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Документи, видані органами та установами (зокрема, закладами реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 315 ЦПК України. Необхідність встановлення юридичного факту укладення 29 вересня 2018 року шлюбу між [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] надасть можливість заявникам отримати належним чином юридично дійсне на території України свідоцтво про шлюб та отримати відповідний актовий запис у Державному реєстрі актів цивільного стану, як підтвердження наявності шлюбних стосунків сторін на державному рівні. Однак, беручи до уваги те, що 29 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського району міста Севастополя Управління РАГС міста Севастополя зареєстровано шлюб, актовий запис № 1021, однак територія, де реєструвався шлюб відносилася та відноситься і на час вирішення заяви до тимчасово окупованої, суд не вважає за можливе відповідно до ст. 315 ЦПК України та ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», встановити факт реєстрації шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з роз`ясненнями п. 7 Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану, або його належність чи відсутність. Заявником у заяві зазначено, що у 2023 році при зверненні до відділу державної реєстрації актів цивільного стану про поновлення актового запису №1021 про шлюб [PERSON] було повідомлено, що перевіркою за допомогою Державного реєстру актів цивільного стану громадян такого запису не виявлено, однак підтвердження факту звернення не надано. В матеріалах справи наявне свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , згідно якого шлюб укладено між громадянином РФ [PERSON] та громадянкою РФ [PERSON] , місце проживання АР Крим, м. Севастополь. Однак, даних щодо перебування або реєстрації зазначених громадян на території, яка підконтрольна Україні не надано. Тож посилання заявника на виникнення прав згідно ст. 53-54 СК України є безпідставними, до того ж це лише право, а не обов`язок. У судовому засіданні ні заявниками, ні їх представником оригінали паспортів для підтвердження громадянства країни надані не були, що викликає сумніви, щодо наданих доказів. Заява про державну реєстрацію шлюбу має містити відомості про заявника та про особу, з якою особа бажає зареєструвати шлюб: прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності); дату народження; громадянство. У випадку реєстрації шлюбу громадян України за кордоном: 1. Консул здійснює реєстрацію шлюбу виключно між громадянами України, які на законних підставах проживають за межами України. 2. Жінка та чоловік, які бажають зареєструвати шлюб, подають особисто письмову заяву за встановленою формою до дипломатичного представництва чи консульської установи України в країні перебування. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 1 ст. 76 ЦПК України наголошує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо згідно п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу. Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). На підставі викладеного, оцінивши надані заявником докази, суд дійшов висновку про те, що заява не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed