Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої дії адвокат Солоненко Богдан Миколайович (повноваження на а.с.33) звернулася до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи його тим, що у листопаді 2022 року позивач надала в борг 700 доларів США відповідачеві [PERSON] , про що свідчить його письмова розписка від 13 квітня 2023 року. [PERSON] зобов`язався повернути їй вказані кошти до 25 червня 2023 року. Разом з тим, відповідач умов позики не дотримався, станом на день подачі позовної заяви борг не повернув, чим порушив виконання свого зобов`язання. На звернення [PERSON] від 18 липня 2023 року з проханням повернути гроші та сплатити три проценти річних за користування ними, відповідач належним чином не відреагував, чим ухиляється від вирішення спору. За таких обставин [PERSON] просила стягнути на її користь борг за договором позики в розмірі 700 доларів США, три проценти річних від простроченої суми грошового зобов`язання у розмірі - 11 доларів 39 центів та судові витрати. Ухвалою судді Мурованокуриловецького районного суду Вінницької від 15 січня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Її розгляд вирішено проводити в загальному провадженні. Підготовче засідання призначено на 13 лютого 2024 року (а.с.38). 07 лютого 2024 року представник відповідача у справі - адвокат Гінгуляк Олександр Миколайович подав до суду відзив на позовну заяву у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Зокрема, зазначив, що відповідно до положень ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. У даному випадку позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання грошового зобов`язання. До аналогічного за змістом висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18. У ній крім іншого зазначено, що факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Розписка на яку вказує позивач не містить відомостей щодо отримання відповідачем від позивачки грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факту передачі коштів 13 квітня 2024 року. У свою чергу відповідач стверджує, що не отримував жодних коштів від [PERSON] у тому числі і у доларах США. Наявна у матеріалах справи розписка не є документом, який видається боржником кредитору, підтверджуючи як його укладення так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. А тому відсутні підстави для стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 700 доларів США та як наслідок трьох відсотків річних від простроченої суми (а.с.45-46). 13 лютого 2024 року ухвалою суду закрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 04 березня 2024 року. Явку позивача та відповідача визнано обов`язковою (а.с.57). Судові засідання 04.03.2024, 20.03.2024, 16.04.2024 та 07.05.2024 за клопотанням представника відповідача у справі були відкладені. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Солоненко Б.М., позов підтримав за обставин у ньому викладених, просив його задоволити. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що на той час, як і станом на сьогодні, вона проживає разом із [PERSON] у цивільному шлюбі. В листопаді 2022 року [PERSON] купував авто у [PERSON] за кошти в сумі 1400 доларів США. Дана угода була оформлена розпискою, однак вона не мала юридичної сили. Половину суми за їх спільною домовленістю відповідач віддав одразу, а решту 700 доларів США зобов`язувався повернути на протязі 2 місяців. Навесні [PERSON] потрібні були кошти на ремонт нового автомобіля. Він попросив [PERSON] віддати йому борг, той сказав, що коштів у нього зараз немає. Тоді вони домовились, що вона позичить кошти у батьків, віддасть їх [PERSON] , а той в свою чергу віддасть борг [PERSON] і буде винен кошти вже їй. Потрібну суму вони позичили у її батьків. Поїхали до будинку відповідача, однак його вдома не було, а його дружина сказала що він пішов до магазину після чого поїхали до магазину. Там, вона надала кошти у сумі 700 доларів США [PERSON] , а він у свою чергу повернув їх як решту коштів за автомобіль [PERSON] . Після чого, вона сказала, відповідачеві, що тепер він винен гроші їй і попросила написати розписку. Відповідач погодився, і 13 квітня 2023 року у її присутності та присутності [PERSON] , написав розписку та на свій розсуд вказав строк повернення боргу. Свого зобов`язання по закінченню строку, [PERSON] не виконав, а тому вона направила на його адресу претензію, однак відповідач сказав, що у нього немає грошей. Просила задоволити позов. Відповідач позов не визнав, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснив, що він у позивача гроші не брав, а написати розписку йому сказав [PERSON] . Коли писали 2 розписку, біля магазину у с.Рівному Могилів-Подільського району позивачки разом з ними не було. [PERSON] повідомив, що йому потрібні гроші на ремонт автомобіля, якщо він не може повернути борг йому, то потрібні кошти йому позичить [PERSON] , а він їй потім поверне. Про що потрібно було написати розписку. Він погодився, проте грошей ні у [PERSON] , ні у [PERSON] він не брав. Позивача раніше не знав. Познайомився з [PERSON] коли писав першу розписку про борг в сумі 700 доларів США, Людмила тоді принесла [PERSON] ручку та листок паперу. Дата повернення боргу була визначена [PERSON] . Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, вислухавши позиції учасників процесу, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з приписів статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Позивач на підтвердження обставини укладення договору позики та його умов надала суду розписку датовану 13 квітня 2023 року, в якій зазначено, що [PERSON] зобов`язується віддати 700 доларів США [PERSON] до 25 червня 2023 року (а.с.14). Надано суду і претензію адресовану [PERSON] від 18 липня 2023 року, відповідно до якої [PERSON] вимагає його виконати боргові зобов`язання та повернути їй суму заборгованості в розмірі 700 доларів США, а також три проценти річних від простроченої суми (а.с.15-17). Наполягаючи на позові позивач зазначила, що розписка відповідачем була написана у зв`язку з отримання в борг від неї 700 доларів США. Відповідач не погоджується із заявленими позивачем вимогами та стверджує, що коштів у [PERSON] не брав. Не заперечує, що розписка ним була дійсно написана на вимогу [PERSON] , який, як вважає, ввів його в оману, оскільки самого факту передачі коштів від Людмили до нього не було, грошей він не бачив, як і самої позивачки у цей час. Даючи оцінку поясненням сторін в справі у сукупності з розпискою суд не вбачає пов`язаності дій відповідача з написання розписки від 13 квітня 2023 року та отриманням від цивільної дружини свідка у справі [PERSON] коштів в сумі 700 доларів США. Так, свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] придбав у нього авто, через оголошення в Інтернеті. Домовились, що він 700 доларів США заплатить одразу, а решту 700 доларів США поверне частинами. Він погодився та попросив [PERSON] написати розписку. Пізніше у нього зламалось авто і на його ремонт необхідно було 560 доларів США. Кошти вирішили отримати від [PERSON] , який мав перед ним борг. Оскільки у [PERSON] на той час грошей не було, вони домовились, що візьмуть їх у [PERSON] , а він потім їй поверне. Дружина дала кошти [PERSON] , а [PERSON] передав їх йому. На сьогоднішній день боргу [PERSON] не повернув ні йому, ні дружині. Свідок [PERSON] - яка є матір`ю позивача, не підтвердила інформації щодо розписки. Вказала, що у квітні 2023 року діти дійсно приходили до неї позичити кошти в сумі 700 доларів США на ремонт автомобіля. Сказали, що продали попередній автомобіль і як із ними розрахуються повністю - повернуть кошти їй. Пояснення свідка [PERSON] частково узгоджуються із показами свідка [PERSON] , який надаючи пояснення, крім іншого вказав, що дійсно після продажу автомобіля [PERSON] , придбав новий автомобіль і йому потрібні були кошти на його ремонт в сумі 560 доларів США. В іншій частині суд не бере до уваги покази свідка [PERSON] , які стосуються факту укладення боргової розписки, передання коштів та факту особистої присутності 13 квітня 2023 року [PERSON] під час написання розписки [PERSON] , оскільки дані особи на час виникнення спірних правовідносин і по даний час проживають у цивільному шлюбі, як чоловік та дружина, а тому [PERSON] зацікавлений у вирішенні даного спору на користь позивача. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно з\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ч. 2\~ст. 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але яка й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій\~статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, шляхом надання розписки про отримання грошових коштів. Касаційний Цивільний Суд у постанові від 31.01.2024 № 448/852/21 (61-7238св23) зазначив, що Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг (аналогічна постанова Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18). Оцінивши розписку від 13 квітня 2023 року суд дійшов висновку, що вона не містить відомостей щодо отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у позику (борг), тобто не підтверджує факт передачі коштів 13 квітня 2023 року або у будь-який інший день. Згідно з розпискою від 13 квітня 2023 року [PERSON] лише зобов`язався повернути позивачу грошові кошти у сумі 700 доларів США до 25 червня 2023 року, а не повернути отриману у борг суму коштів. Суд вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин статті 1046, 1047 ЦК України,\~та відповідно вважає недоведеним існування між сторонами правовідносин за договором позики. Оскільки розписка від 13 квітня 2023 року не підтверджує факт отримання відповідачем коштів у борг і виникнення у відповідача обов`язку з їх повернення на вимогу кредитора, тобто існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача трьох процентів річних. Приймаючи рішення cуд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, щодо рішень судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку щодо відмови у позові, судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed