Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991, на обґрунтування якої зазначила, що вона народилась [INFO] в с. Матвіївка Вільнянського (нині Запорізького) району Запорізької області. Проживала з батьками та була внесена до будинкової книги на будинок за адресою: [ADDRESS] . 12.07.1983 закінчила професійно-технологічне училище № 6 м. Запоріжжя за професією повар. 21.06.1984 закінчила Вільнянську районну заочну середню школу м. Вільнянськ Запорізької області. Після закінчення навчання розпочала свою трудову діяльність, з 1985 по 1986 роки працювала за комсомольським направленням в ОРС № [NUMBER] "Юггазресурси" РСФСР. У 1987 році повернулась додому в с. Матвіївка, з січня 1987 року працювала в Запорізькому виробничому об`єднанні "Моторобудівник", а з липня 1988 року на Запорізькому хлібокомбінаті. 26.08.1988 уклала шлюб з [PERSON] , зареєстрований Заводським районним відділом РАЦС м. Запоріжжя. У зв`язку зі зміною прізвище після заміжжя, вона отримала паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії [NUMBER] . З червня 1989 року виїхала на роботу на Крайню Північ, де працювала в об`єднанні "Уренгойнафтогазгеологія" Серпухівської нафтогазорозвідувальної експедиції. У травні 1990 року вийшла у декретну відпустку та повернулась до УРСР, до батьківського дому в с. Матвіївка Вільнянського (нині Запорізького) району Запорізької області. [INFO] в пологовому будинку [ADDRESS] народила дочку [PERSON] . З травня 1990 року до 1993 року заявниця перебувала в декретній відпустці, постійно проживаючи з дочкою [PERSON] та матір`ю [PERSON] в будинку батьків за адресою: [ADDRESS] . З 24.11.1991 по 29.11.1991 разом з дочкою заявниця перебувала в дитячому відділенні Вільнянської районної поліклініки, де дитина проходила лікування, а заявниця здійснювала догляд за нею. По закінченню декретної відпустки в липні 1993 року заявниця звільнилась з роботи і надалі проживала на території України за адресою: [ADDRESS] . Виїздила до РФ тільки у 1998 році за особистими речами і документами, а також для тимчасового підробітку. З 1999 року за межі України не виїжджала та не змінювала адреси свого проживання. У серпні 2021 року заявниця звернулась до Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області для оформлення паспорта громадянина України, на що отримала відповідь щодо необхідності надання нею довідки про відсутність громадянства Російської Федерації. 05.10.2021 заявниця звернулась з відповідним запитом до Генерального консульства Російської Федерації в м. Харків, проте відповіді на запит не отримала. Наразі будь-яка можливість отримати таку довідку у заявниці відсутня. 16.03.2023 заявниця звернулась до Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області для оформлення паспорта громадянина України, додавши документи, які підтверджують факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991, проте листом від 19.07.2023 їй було відмовлено в оформленні паспортного документу, оскільки її фактичне постійне місце проживання не підтверджено пропискою. У зв`язку з викладеним, заявниця вимушена звернутися до суду з метою встановлення факту постійного проживання на території України для отримання паспорта громадянина України. Ухвалою суду від 06.02.2024 справу прийнято до розгляду за правилами окремого провадження. 23.02.2024 від представника заінтересованої особи Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області надійшли письмові пояснення на заяву [PERSON] , у яких останній, заперечуючи проти заяви зазначив, що в ході перевірки Вільнянським відділом УДМС у Запорізькій області встановлено, що заявниця документована паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії [NUMBER] , виданим 06.09.1988 ВВС Вільнянського РВ Запорізької області. За результатами перевірки особу [PERSON] встановлено, але належність до громадянства України не підтверджено. З копії паспорта [PERSON] з 03.11.1989 по теперішній час вона зареєстрована (прописана) за адресою: Росія, Тюменська область, с. Уренгой. 19.05.1994 у паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року [PERSON] Уренгойським ПОМ Пуровського району Тюменської області внесено інформацію про вклеювання фотокартки по досягненню 28-річного віку. На підставі зазначеної інформації не виключено, що станом на 24.08.1991 [PERSON] могла знаходитись на території Російської Федерації та набути російське громадянство. Закон про російське громадянство був прийнятий на території Російської Федерації 28.11.1991 (набув чинності 06.02.1992) та у випадку реєстрації місця проживання (прописки) [PERSON] на території Росії, остання мала право обміняти паспорт громадянина колишнього СРСР на паспорт громадянина Російської Федерації, відповідно до ст. 13 Розділу ІІ Закону РСФСР "Про громадянство РСФСР". З метою встановлення чи спростування належності до російського громадянства [PERSON] 05.10.2021 направила в Генеральне консульство РФ у м. Харків заяву довільної форми, що не встановлена порядком про оформлення заяв про перевірку належності до громадянства Російської Федерації. Відповіді на заяву [PERSON] від Генерального консульства РФ у м. Харків не отримала. Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/22, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє до теперішнього часу. У зв`язку з військовою агресією РФ, дипломатичні відносини між Україною і Російською Федерацією припинено з 24.02.2022. Тому Управління ДМС у Запорізькій області не може здійснити перевірку належності [PERSON] до громадянства РФ. Згідно наданої заявницею копії трудової книжки встановлено, що станом на 24.08.1991 [PERSON] працювала на Крайній Півночі (нині територія РФ) в об`єднанні "Уренгойнафтогазгеологія" Серпухівської нафтогазорозвідувальної експедиції на посаді кухаря 4 розряду. А надана копія довідки Центральної районної лікарні Вільнянського району Запорізької області, яка підтверджує факт того, що [PERSON] перебувала у лікарні зі своєю донькою [PERSON] з 24.11.1991 по 29.11.1991, не є документальним доказом підтвердження факту проживання на території України станом на 24.08.1991. Отже, вищенаведені факти спростовують інформацію [PERSON] про те, що вона станом на 24.08.1991 постійно проживала на території України, тому у задоволенні її заяви слід відмовити у повному обсязі. У судовому засіданні заявник та її представник заявлені вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи заперечувала проти задоволення заяви та пояснила, що надані заявницею документи не підтверджують проживання останньої станом на 24.08.1991 на території України, зокрема в с. Матвіївка Вільнянського (нині Запорізького) району Запорізької області та не створює правових наслідків. У заявниці відсутнє підтвердження постійного проживання на території України станом на 24.08.1991. Заслухавши пояснення заявниці, її представника, а також представника заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно зі ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Згідно зі ст. 3 Закону України "Про громадянство" громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України"\~(13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;\~ 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України. Указом Президента України № 215 від 27.03.2001, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27.06.2006, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України. Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття. Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України. Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону\~особа, яка за станом\~на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня\~1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону,) подає документи, передбачені підпунктами "а" "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Суд зазначає, що, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про громадянство України", безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. А стаття 1 цього Закону дає чітке визначення поняття "безперервне проживання на території України" та "проживання на території України на законних підставах". Безперервне проживання на території України проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів. Проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] в с. Матвіївка Вільнянського району Запорізької області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 20.07.1966. З копії атестату № 1554, виданого 12.07.1983, вбачається, що [PERSON] з 01.09.1981 по 12.07.1983 навчалась та закінчила професійно-технічне училище № 6 м. Запоріжжя за професією повар, а з копії атестату про середню освіту вбачається, що [PERSON] у 1984 році закінчила Вільнянську районну\~заочну середню\~школу м.\~Вільнянськ Запорізької\~області. 26.08.1988 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , зареєстрований Заводським районним відділом РАЦС м. Запоріжжя, та після укладення шлюбу змінила прізвище на " [PERSON] ". У зв`язку зі зміною прізвища після заміжжя заявниця документована паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії [NUMBER] , виданим [INFO] . [INFO] заявниця у м. Запоріжжя народила дочку [PERSON] , про що свідчать копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 11.08.1990, а також довідка пологового будинку № 6 м. Запоріжжя. Згідно з довідкою Матвіївської лікарської амбулаторії від 29.11.1991, а також виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, виданої КПЕ "Вільнянський ЦПМСД" ВМР, з 24.11.1991 по 29.11.1991 [PERSON] разом з дочкою [PERSON] перебувала в дитячому відділенні Вільнянської ЦРЛ. З копії паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року [PERSON] вбачається, що остання з 12.09.1988 була зареєстрована (прописана) за адресою: [ADDRESS] ,\~що узгоджується\~з копією\~виписки з\~будинкової книги.\~Разом з\~тим 20.10.1989\~заявниця була\~знята з\~реєстрації (виписана)\~за даною\~адресою таз 03.11.1989 по теперішній час зареєстрована (прописана) за адресою: Росія, Тюменська область, с. Уренгой. 19.05.1994 у паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року [PERSON] Уренгойським ПОМ Пуровського району Тюменської області внесено інформацію про вклеювання фотокартки по досягненню 28-річного віку. Згідно наданої заявницею копії трудової книжки серії [NUMBER] від 20.07.1988, вбачається, що 06.06.1989 [PERSON] прийнята кухарем 4 розряду в об`єднання "Уренгойнафтогазгеологія" Серпухівської нафтогазорозвідувальної експедиції (Крайня північ, польові умови праці), звідки була звільнена 09.03.1992 у зв`язку з переводом в Уренгойське управління глибокого розвідувального буріння на підставі п. 5 ст. 29 КЗпП РСФСР, звідки звільнена за власним бажанням 26.07.1995. Як вбачається з акту про фактичне місце проживання, складеного 22.01.2024, [PERSON] з 1990 року та на момент декретної відпустки фактично проживала в [ADDRESS] . Досліджуючи надані заявником на підтвердження факту постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 документи, судом не встановлено безумовного підтвердження тих обставин, на які посилається заявник у поданій до суду заяві. Зокрема, як вбачається з даних паспорту громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, а також даних трудової книжки з станом на 24.08.1991 [PERSON] була зареєстрована та працювала на Крайній Півночі в с. Уренгой Тюменської області (нині територія РФ). Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що народження заявницею дитини у м. Запоріжжя 27.07.1990 не може бути беззаперечним доказом проживання [PERSON] на території України станом на 24.08.1991. Так само не підтверджує беззаперечно факт проживання заявниці на території України станом на 24.08.1991 і довідка Матвіївської лікарської амбулаторії від 29.11.1991 та виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, видана КПЕ "Вільнянський ЦПМСД" ВМР. Також не є належним доказом акт про фактичне місце проживання, складений 22.01.2024, оскільки не свідчить про факт проживання заявниці у спірний період. Доводи заявниці, викладені у заяві, про те, що у період з травня 1990 року до 1993 року заявниця перебувала в декретній відпустці, постійно проживаючи з дочкою [PERSON] та матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , належними та допустимими доказами не підтверджені. Навпаки, спростовуються даними її трудової книжки, згідно з якими 09.03.1992 [PERSON] була звільнена з об`єднання "Уренгойнафтогазгеологія" Серпухівської нафтогазорозвідувальної експедиції (Крайня північ, польові умови праці) у зв`язку з переводом в Уренгойське управління глибокого розвідувального буріння, куди була прийнята з 10.03.1992. Тобто у березні 1992 року, коли, за словами заявниці, вона проживала у с. Матвіївка Вільнянського району Запорізької області, вона звільнялась з однієї роботи та переводилась на іншу у с. Уренгой Тюменської області Російської Федерації. Таким чином, обставини, зазначені заявницею про її проживання до 1995 року, зокрема, станом на серпень 1991 року, на території с. Матвіївка Вільнянського (нині Запорізького) району Запорізької області, тобто на території України, не доводяться жодним доказом. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст.ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. З огляду на відсутність належних, достовірних та достатніх доказів, які б засвідчили факт постійного проживання заявниці на території України станом на 24.08.1991, суд вважає можливим відмовити у задоволенні заяви. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed