Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , третя особа Районна адміністрація ЗМР по Олександрівському району, як орган опіки та піклування про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування уточненого позову зазначила, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . На теперішній час позивач самостійно забезпечує дитину всім необхідним, купує їжу, одяг, іграшки, сплачує грошові кошти за навчання. Відповідач належним чином не виконує свій батьківський обов`язок по матеріальному забезпеченню своєї доньки. [PERSON] самостійно займається життям, здоров`ям та розвитком своєї дитини. Також бажає, щоб донька зростала у атмосфері любові, турботи та поваги. На теперішній час, позивач може забезпечити донці кращі умови життя, на належному рівні дбати про фізичний, емоційний та духовний розвиток доньки. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму, від дня подання позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття; визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю громадянкою України - [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2022 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Районна адміністрація ЗМР по Олександрівському району, як орган опіки та піклування про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини - задоволено. Не погоджуючись з заочним рішенням суду від 18.05.2022 року, відповідач [PERSON] в особі представника [PERSON] подав заяву про перегляд заочного рішення. Заяву [PERSON] в особі представника [PERSON] про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2022 року по цивільній справі № 331/6707/21 - задоволено; заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2022 року скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні з повідомленням сторін. 12.03.2024 року відповідачем [PERSON] в особі представника [PERSON] подано відзив на позов, в якому зазначено, що 26.10.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] в м. Гонконг, Китай було укладено шлюб. [INFO] у відповідача та [PERSON] народилася донька [PERSON] . За бажанням позивача донька була народжена в Україні, а після її народження для кращого відновлення матері, для залучення сторонньої допомоги щодо догляду за немовлям сторони гостили у батьків позивача у Хмельницькій області. Пізніше, відповідач та [PERSON] разом з дитиною повернулися до м. Гонконг, Китай. [PERSON] та [PERSON] дійшли усної згоди, що їхня донька перебуватиме під їхньою спільною опікою протягом робочих тижнів по черзі, а всі вихідні та святкові дні дитина проводитиме з батьком. Ізабель [PERSON] майже з самого свого народження проживала з батьком, та не була на території України аж до 2021 року, і не володіла українською мовою. В грудні 2020 р. відповідач разом з донько поїхав на різдвяні канікули до Іспанії, м. Аліканте. 12.09.2021 року [PERSON] разом з донькою [PERSON] виїхала з території Іспанії. 06.07.2022 р. за заявою відповідача судом першої інстанції № 13 м. Аліканте, Іспанія було винесено рішення в справі № 249/22, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини базується на комплексному аналізі різних факторів, включаючи ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, вік дитини, її стан здоров`я та інші обставини, що можуть вплинути на добробут та розвиток дитини. В разі невиконання одним з батьків своїх обов`язків, вирішення питання про місце проживання дитини має спрямовуватися на забезпечення усіх вищезазначених прав та інтересів дитини з тим, хто її найкраще забезпечує. Кабрера Хуерта Ігнасіо має так ж права на участь у вихованні доньки як і матір. Вважає, що висновок районної адміністрації ЗМР по Олександрівському району № 536/01-20/20.03-673 від 17.05.2022 р. викликає сумнів у достовірності, є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. [PERSON] не надала жодних достатніх належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дитини з нею. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини у частині визначення місця проживання дитини. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовну заяву підтримують в повному обсязі та просять її задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в п.п.66-69 рішення у справі «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «…сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти повагу до інших учасників процесу та суду, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи протягом розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції…». Як зазначає Верховний Суд, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (Постанова КЦС ВС від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18). Зважаючи на викладене, категорію справи, суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності сторін, оскільки їх неявка не перешкоджає вирішенню спору. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 09.04.2014 року. Відповідно до інформації, наданої директором Ліцею № 86 «Консул» Печерського району м. Києва Мельник Т. за № 186 від 22.04.2024 року, на адвокатський запит від 15.04.2024 р. повідомлено, що [PERSON] , [INFO] , здобуває освіту у Ліцеї № [NUMBER] «Консул» Печерського району м. Києва з 18.09.2023 р. Протягом І семестру 2023/2023 навчального року [PERSON] , [INFO] , здобувала освіту у Ліцеї № [NUMBER] «Консул» Печерського району м. Києва за очною (денною) формою навчання. З початку ІІ семестру дитина була відсутня за сімейними обставинами. Підстава: заява матері. При цьому мати та дитина підтримували зв`язок зі школою та відвідувала індивідуальні консультації. Рішенням педагогічної ради Ліцею № 86 «Консул» від 24.01.2024 р. № 14 дозволено тимчасову відсутність [PERSON] та організацію індивідуальних консультацій для недопущення освітніх втрат та атестацію відповідно до Методичних рекомендацій щодо окремих питань здобуття освіти в закладах загальної середньої освіти в умовах воєнного стану в Україні. З 15.04.2024 року [PERSON] переведена на індивідуальну форму навчання (екстернат, наказ від 15.04.2024 № 53, підстава: заява матері, довідка зі школи за кордоном). З пояснень сторін вбачається, що [PERSON] , [INFO] , на час вирішення справи у суді проживає разом з матір`ю [PERSON] , що визнається та не заперечується сторонами у справі. Як визначено ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності і не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ст. 180 СК України на батьків покладений обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Мати і батько, відповідно до приписів частини 1 статті 141 СК України, мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, відповідно обов`язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Зі змісту частини 1 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, та враховує, що визначеної позивачем суми в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача буде достатньо для належного утримання та розвитку спільної дитини сторін, так як обов`язок по її утриманню покладається на обох батьків. Суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а також те, що відповідач не заперечує в частині стягнення з нього аліментів на користь матері на утримання їх спільної дитини, таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач була звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення аліментів, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. Згідно зі ст.430 ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо вимог позивача про визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 17.05.2022 року № 536/01-20/20.03-673, щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , враховуючи той факт, що дитина фактично проживає з матір`ю, належний стан виконання матір`ю батьківських обов`язків, відсутність інформації про місце фактичного перебування батька дитини, діючи в інтересах дитини, районна адміністрація ЗМР по Олександрівському району, як орган опіки та піклування вважає доцільним визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Опитана у попередньому судовому засіданні малолітня [PERSON] , [INFO] , пояснила, що їй зручніше відповідати на запитання українською мовою, дитина зазначила, що навчається в ліцеї та має друзів з якими спілкується онлайн, зараз проживає з матір`ю за межами України. Також дитина зазначила, що до цього певний час мешкала разом із батьком в Іспанії, однак він не давав можливості спілкуватися із мамою та не приділяв їй належної уваги, більше часу вона проводила з бабусею. Ізабель [PERSON] зазначила, що хоче проживати з разом із матір`ю [PERSON] . Практичний психолог [PERSON] після опитування малолітньої [PERSON] пояснила, що всі питання були зрозумілі дитині, деякі були переформульовані для кращого розуміння та надання на них відповіді. Дитина відповідала на питання самостійно, без тиску, вільно та емоційно, імпульсивно висловлювала свою думку та вступала у суперечку, коли відстоювала її. Також, психолог пояснила, що страх батька може бути сформовано під впливом ситуації, коли дитину відібрали від матері, її очікування не були виправдані, а тому дитина страждала без матері поряд з батьком. Щоб налагодити ситуацію, батьки мають спілкуватися та спільно знаходити шляхи її врегулювання, якщо батьки бачать небажання дитини, то не травмувати її та не тиснути на неї. Образа Ізабель на батька сформована на досвіді дитини, вона постійно про це згадує, що формує негативний образ чоловіка. За час перебування дитини із батьком, останній міг пояснити ситуацію, що склалася та підтримати її. Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Згідно із ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЗУ Закону України «Про охорону дитинства»). Верховний Суд зазначає, що міжнародні та національні норми не містять норми, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. При вирішенні спору у цій частині суд враховує постанову від 27.08.2020 року Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд у справі №305/2060/18 провадження № 61-18251 св 19, якою визначено, що матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки судам перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини (постанова від 18.03.2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 182/2037/17, провадження № 61-423св20). При вирішенні позовних вимог суд бере до уваги, що відповідачем відповідно до ст. 81 ЦПК України не подано суду будь-яких належних доказів, що свідчать про наявність істотних обставин, що зумовлювали б недоцільність проживання дитини разом з матір`ю, що їх проживання з позивачем не відповідає інтересам дитини. Враховуючи вищевикладене, суд, першочергово приділяючи увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, з урахуванням отриманої в ході судового розгляду інформації про усі фактичні обставини справи, що мають істотне значення, врахувавши інтереси дитини, висловлену нею думку (яка виявила бажання проживати разом із матір`ю), її психологічний стан, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки це буде відповідати найкращому забезпеченню її інтересів. При цьому суд зауважує, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов`язку кожного з батьків приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини. Визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, не позбавляє батька права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні. Таким чином, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, а саме, що на даний час дитина проживає разом з матір`ю у звичних для неї умовах, між дитиною і матір`ю встановлений міцний психологічний зв`язок, існує довіра, взаєморозуміння, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини на даний час разом з матір`ю.

Outcome: approved