Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

Короткий виклад позовних вимог [PERSON] (далі - Позивач), через свого представника - адвоката Шурубора Вячеслава Ігоровича (далі - Представник) звернувся до суду з позовом до ДСП «Північна Пуща» (далі - Відповідач), у якому просить стягнути з Відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 30917 грн. 12 коп., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, моральну шкоду, у розмірі 10 000 грн., витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 7 000 грн, та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДСП «Північна Пуща» та 10.10.2023 року був звільненим за власним бажанням (наказ №465/ос від 14.09.2023 року. Зазначене підтверджується відповідними записами у трудовій книжці (серія [NUMBER] ). Під час перебування у трудових відносинах з ДСП «Північна Пуща» з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата, у розмірі 30917 грн. 12 коп. Підтвердженням факту існування заборгованості є розрахунковий лист за листопад 2023 року, виданий ДСП «Північна Пуща». Враховуючи викладене, Позивач вважає, що з Відповідача на його користь слід стягнути заборгованість із заробітної плати у розмірі 30917 грн. 12 коп., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, моральну шкоду, у розмірі 10 000 грн., витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 7 000 грн, та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп. Рух справи 10.04.2024 року позовна заява надійшла до суду. 11.04.2024 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами та призначено перше судове засідання на 07.05.2024. 03.05.2024 Відповідачем, через канцелярію суду було подано клопотання про розгляд справи без участі представника ДСП «Північна Пуща» та долучення до матеріалів справи довідки про заборгованість [PERSON] станом на 30.04.2024 року та відзив на позовну заяву. 07.05.2024 року судове засідання відкладено на 22.05.2024 року. 16.05.2024 року представником позивача, адвокатом Шурубором В.І. через канцелярію суду було подано клопотання про доручення до матеріалів справи доказів, а саме: довідки про заборгованість №207 від 14.05.2024; довідки про середній заробіток; Табель обліку робочого часу за січень 2024 року та грудень 2023 року. Позиції сторін Представник Позивача, адвокат Шурубор В.І., в позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі та участі позивача, при цьому зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити повністю, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився. Надіслав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника. Крім того, відповідачем у строк визначений ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 11.04.2024 було подано відзив на позовну заяву, зі змісту якого Позивач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обгрунтування відзиву Відповідач зазначає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, витрати на правничу допомогу є завищеними та не відповідають критеріям обгрунтованості і розумної необхідності, а враховуючи, що внаслідок військової агресії рф проти України, враховуючи, що ДПС «Північна Пуща» зазнало чималих втрат, оскільки за період перебування під окупацією підприємству були завдані збитки у великих розмірах, враховуючи фінансове становище підприємства, воно звільняється від відповідальності за порушення щодо строків оплати праці, оскільки це було обумовлено саме бойовими діями. Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Встановлені судом обставини справи та застосовані норми права. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши та проаналізувавши всі надані докази, вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне: Відповідно до записів трудової книжки [NUMBER] [PERSON] 06.10.2021 року було прийнято на роботу в ДСП «Північна Пуща». Крім того, відповідно до записів в цій же трудовій книжці, 10.10.2023 року [PERSON] , було звільнено з ДСП «Північна Пуща» за власним бажанням, у звязку з виходом на пенсію (Наказ №465-ос від 14.09.2023 року). В день звільнення, в порушення вимог законодавства про працю, Відповідач, ДСП «Північна Пуща» не провів повний розрахунок з Позивачем та не виплатив заборгованість по заробітній платі, що підтверджується розрахунковим листом ДСП «Північна Пуща» за листопад 2023 року, відповідно до якого борг підприємства на кінець місяця становить 30917 грн. 12 коп. У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 166 КЗпП). Щодо заборгованості по заробітній платі. Судом встановлено, що відповідно до розрахнкового листа ДСП «Північна Пуща» борг підприємства на кінець листопада 2023 року перед [PERSON] , який є позивачем, становить 30917 грн. 12 коп. Дана сума заборгованості по заробітній платі Відповідачем, у поданому ним відзиві, не заперечується. Крім того, Відповідачем не надано контррозрахунку заборгованості, відтак, сума заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 30917 грн. 12 коп. підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача в повному обсязі. Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц (провадження №61-23170сво18). Судом встановлено, що на момент розгляду справи в суді заборгованість по заробітній платі Відповідача перед Позивачем не була сплачена. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Згідно з наданої представником позивача, адвокатом Шурубором В.І., копії розрахунку при звільненні Позивача [PERSON] середньоденна заробітна плата становить 1111,75 грн. Розрахунок середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні рахується з наступного дня за днем звільнення, але не більш, ніж за 6 місяців. Позивача було звільнено 10.10.2023 року, наступним днем за днем звільнення є 11.10.2023 року, при цьому, шість місяців за який Відповідач має сплатити позивачу середній заробіток обмежується 11.04.2024 року. Тобто саме в межах цього терміну суд може задовольнити позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З наступного дня за днем звільнення - 11.10.2023 року до 11.04.2024 року пройшло 184 дні. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення, тобто з 11.10.2023 року по 11.04.2024 року складає 204562 грн. (1111,75*184). Однак, як зазначено постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц від 26 червня 2019 року суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Позивач не обґрунтовував обставин ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат і на них не посилався. Постановлений до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку обрахований судом у розмірі 204562 грн. є неспівмірним із окладом працівника та загальною сумою боргу 30917, 12 грн. Така неспівмірність, може суттєво погіршити економічну активність Відповідача. Крім того, з врахуванням доводів викладених Відповідачем у відзиві щодо значних втрат підприємства у зв`язку з початком збройної агресії рф проти України та його перебування в окупації стягнення такої суми коштів може унеможливити виконання Відповідачем, як роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. Таким чином, з огляду на фінансове становище Відповідача, суд із врахуванням справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця приходить висновку визначити розмір середнього заробітку за затримку розрахунку у розмірі 10 % від загальної заборгованості суми стягнення середнього заробітку, а саме 20456 грн. 20 коп. (204562 грн.*10%). За таких обставин, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди Ч.1 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, за наявності порушень прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. В цій частині судом не можуть бути взяті до уваги доводи Відповідача, викладені у Відзиві до позовної заяви про те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди у випадку порушення його трудових прав, без обґрунтування та конкретного наведення причино-наслідкового зв`язку між порушенням його трудових прав та наявною шкодою, а також без надання оцінки моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню внаслідок невиплати йому заробітної плати.. З огляду на вищевикладене, оскільки судом встановлено наявність порушень з боку Відповідача прав Позивача щодо виплати йому заробітної плати, а також, враховуючи довготривалість несплати Позивачу заборгованості по заробітній платі при звільненні, право на отримання якої він мав на момент звільнення, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з Відповідача на користь Позивача моральної шкоди, у розмірі 10000 грн є співрозмірною, відповідає принципам розумності та справедливості, а тому, підлягає задоволенню. Судові витрати Витрати пов`язані з правничою допомогою Положеннями ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. При визначенні суми відшкодування витрат пов`язаних з правовою допомогою, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20). Судом встановлено, що Позивачем 20.03.2024 з адвокатом Шурубором В.І. було укладено договір про надання правничої допомоги. Відповідно до акту №1 прийому - передачі юридичних послуг до Договору про надання правової допомоги від 20.03.2024 року витрати за надання правової допомоги становлять 7000 грн., за виконані адвокатом процесуальні дії перелік яких визначений у акті. Перелік таких дій повністю відповідають критеріям реальності та свідчать про їх дійсне виконання представником позивача, при цьому, характер та обсяг правничої допомоги, наданої представником позивача, адвокатом Шурубором В.І. Позивачу, вказаної у акті, повністю відповідають, документам, наявним у матеріалах справи. Відповідно квитанції до прибуткового касового ордеру №04/04-24 від 04.04.2024 року [PERSON] сплатив адвокату Шурубору В.І. за виконані останнім юридичні послуги 7000 грн. Таким чином, враховуючи вищевикладене, з Відповідача на користь Позивача слід стягнути документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу, у розмірі 7000 грн. Судовий збір Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Враховуючи викладене, сума судового збору, яка підлягає до сплати Відповідачем на користь держави, за позовні вимоги про стягнення несплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 1 211,20 грн. Крім того, відповідно до даної до позовної заяви квитанції, Позивачем за подання позову в частині стягнення моральної шкоди сплачено 1 211,20 грн. судового збору, тому, у зв`язку з тим, що позовні вимоги в цій частині задоволені, на підставі ст.141 ЦПК Українивказаний судовий збір слід стягнути з Відповідача на користь Позивача. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць.

Outcome: partial