Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

28 грудня 2023 року заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області звернувся до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив конфіскувати на користь держави земельну ділянку сільськогосподарського призначення громадянина російської федерації [PERSON] з кадастровим номером 1423981100:08:000:0305 площею 0,05 га із цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану на території Маріупольської міської територіальної громади Маріупольського району Донецької області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2242851214239) шляхом припинення права власності, відомості про яке зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 03 грудня 2020 року за № 39590395 та визнання права власності за державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області; стягнути з відповідача на користь Донецької обласної прокуратури судові витрати. Позов мотивований\~тим,\~що на\~підставі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом\~серія та\~номер 3-480\~від 03\~серпня 2010\~року,\~виданого державним\~нотаріусом Другої\~Маріупольської державної\~нотаріальної контори\~Колеснік Л.В.,\~Гладков М.В.,\~який є\~громадянином російської\~федерації,\~набув право\~власності на\~земельну ділянку\~сільськогосподарського призначення\~з кадастровим\~номером 1423981100:08:000:0305\~площею 0,05\~га із\~цільовим призначенням\~для ведення\~садівництва,\~розташовану на\~території Маріупольської\~міської територіальної\~громади Маріупольського\~району Донецької\~області (реєстраційний\~номер об`єкта\~нерухомого майна\~2242851214239). Право власності\~ [PERSON] \~на зазначену\~земельну ділянку\~03\~грудня 2020\~року зареєстроване\~в Державному\~реєстрі речових\~право на\~нерухоме майно.\~ [PERSON] \~є громадянином\~російської федерації\~та громадянство\~України ніколи\~не набував,\~і набувши\~в порядку\~спадкування за\~законом право\~власності на\~земельну ділянку\~сільськогосподарського призначення\~всупереч вимогам\~ЗК України\~не відчужив\~даний об`єкт\~зі спливом\~законодавчо визначеного\~строку та\~досі залишається\~її власником.\~У зв`язку\~з наведеним\~на теперішній\~час наявні\~підстави для\~конфіскації у\~відповідача спірної\~земельної ділянки шляхом припинення права власності за відповідачем та визнання права власності за державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 08 січня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 08 січня 2024 року накладено арешт на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1423981100:08:000:0305 площею 0,05 га, яка знаходиться на території Маріупольської міської територіальної громади Маріупольського району Донецької області (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2242851214239), власником якої є громадянин російської федерації [PERSON] . Заборонено [PERSON] розпоряджатись земельною ділянкою сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1423981100:08:000:0305 площею 0,05 га, яка знаходиться на території Маріупольської міської територіальної громади Маріупольського району Донецької області (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2242851214239), змінювати її цільове призначення, здійснювати перетворення, поділ, об`єднання цієї земельної ділянки. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28 лютого 2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Прокурор Маріупольської окружної прокуратури Мишко Д.О. письмово просив розглядати справу без фіксації судового засідання технічними засобами, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник Головного\~управління Держгеокадастру\~у Донецькій\~області у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання даної справи повідомлений належним чином шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті судової влади. Правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, на подання відзиву на позовну заяву, відповідач не скористався. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянином російської федерації та проживав на території України на підставі посвідки на постійне проживання серія та номер ІН047556, виданої 31 березня 2015 року, а отже, станом на дату набуття права власності на земельну ділянку мав правовий статус іноземця (а.с. 13-15). На підставі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом від 03 серпня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Маріупольської державної нотаріальної контори Колеснік Л.В. за реєстровим № 3-480, [PERSON] , який є громадянином російської федерації, набув право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1423981100:08:000:0305 площею 0,05 га, яка знаходиться на території Маріупольської міської територіальної громади Маріупольського району Донецької області (а.с. 10). Право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку 03 грудня 2020 року зареєстроване в Державному реєстрі речових право на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2242851214239 (а.с. 11-12). Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. Статтею 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На прокуратуру\~відповідно ст.\~131-1 Конституції України покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України. Згідно зі ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей (ч. 1 ст. 22 ЗК України). Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі ст. 80 ЗК України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм ЗК України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до частини другої статті 81 ЗК України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно із ч. 3 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 22 ЗК України набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення. Згідно з ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч. 2, 4 ст. 145 ЗК України, а саме, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Пунктом 10 частини 1 статті 346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Частиною 5 статті 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Отже, суд вважає, оскільки відповідач, будучи іноземним громадянином, в порушення вимог ч. 4 ст. 81 ЗК України, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для садівництва, розташовану на на території Маріупольської міської територіальної громади Маріупольського району Донецької області з кадастровим номером 1423981100:08:000:0305 площею 0,05 га із цільовим призначенням для ведення садівництва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2242851214239), добровільно не відчужив, тому слід конфіскувати вказану вище земельну ділянку шляхом припинення права власності на неї за відповідачем, та визнання права власності за державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області. Суд зазначає, що такий спосіб захисту, в даному випадку, спрямований на поновлення порушених прав держави та повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Враховуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного доказу, зокрема належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому з відповідача на користь Донецької обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 198,00 грн. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved