Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградських областях, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: Приватне акціонерне товариство «Агротехсервіс», Вільнянська міська рада Запорізького району Запорізької області про визнання права власності на житло. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що з \~ \~ \~ \~2000 року по 2020 рік [PERSON] працював в ЗАТ «Агротехсервіс» на посаді механізатора. Станом на день працевлаштування Позивача у ЗАТ «Агротехсервіс» перебував на балансі будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Тому з метою покращення організації роботи Підприємство надавало своїм працівникам квартири для проживання, в тому числі й у даному будинку. 16 травня 2000 року [PERSON] отримав від ЗАТ «Агротехсервіс» ордер на житлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Того ж дня разом зі своєю родиною, в т. ч. дружиною, [PERSON] , вселився в квартиру. 6 червня 2000 року родина Позивача здійснила реєстрацію місця свого проживання по [ADDRESS] . На сьогоднішній день у вищевказаній квартирі проживають та зареєстровані: [PERSON] та його дружина, [PERSON] . Пізніше ЗАТ «Агротехсервіс» реорганізовано в ПАТ «Агротехсервіс». У 2016 році Позивачі вирішили скористатися наданим Конституцією України (ст. 41, 47) правом на приватизацію вищевказаної квартири. ПАТ «Агротехсервіс» повідомило Позивачів, що він є лише балансоутримувачем вищевказаного житлового будинку. При цьому власником є Держава та рекомендував звернутися з даним питанням безпосередньо до власника такого майна. Позивачі неодноразово зверталися до різних органів державної влади та місцевого самоврядування з питання отримання у власність квартиру, в якій вони проживають досить довгий час, докази чого надаються. Останні спроби приватизувати дану квартиру Позивачами були здійснені у 2023 році, але безуспішно. Реалізувати вищевказане право так й не виявилося за можливе через відсутність узгодження питань щодо передачі на баланс між власником даного будинку, Державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та органами місцевої влади, Вільнянською міською радою Запорізького району Запорізької області. Позивачам відомо, що 09.08.2011 наказом № 488 Регіональне відділення ФДМУ було вирішено безкоштовно передати у комунальну власність територіальної громади м. Вільнянськ житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , який не ввійшов до статутного капіталу ПрАТ «Агротехсервіс» в процесі приватизації, але перебуває на його балансі. Виконавчий комітет Вільнянської міської ради відмовився в прийнятті вищевказаного будинку через те, що у свідоцтві на право власності на даний будинок відсутні будівлі, які зазначені в технічному паспорті від 07.07.2017 р., а саме: сараї - Б?, М, Л, гараж - Д, вбиральня - Р. Аналогічні листи-відповіді родина Мох отримала й у 2023 році. У зв`язку із вищевказаними обставинами Позивачі змушені звернутися за захистом своїх прав до суду. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. У відповідності до приписів ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 16 травня 2000 року [PERSON] отримав від ЗАТ «Агротехсервіс» ордер на житлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Того ж дня разом зі своєю родиною, в т. ч. дружиною, [PERSON] , вселився в квартиру. 6 червня 2000 року позивачі здійснили реєстрацію місця свого проживання по [ADDRESS] . За визначенням ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Компетенція і порядок утворення органів приватизації передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказаними законодавчими актами визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами. За змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення,\~яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду хоча й вирішуюються судом, однак належним способом захисту у разі порушення такого права є не визнання права власності на квартиру, а визнання безпідставною відмови органу приватизації передати у приватну власність квартиру з державного житлового фонду з покладенням обов`язку на останнього оформити приватизацію житлового приміщення. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту. Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд дослідивши матеріали цивільної справи приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у спосіб, обраний позивачами, а також, що положення ст.392 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини. Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією висловленою ВС КЦС у постанові від 12.03.2020 (Справа № 483/731/19; провадження № 61-1845св20). Оскільки, позивачами помилково обрано спосіб захисту, положення ст.392 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та відмову в його задоволенні.

Outcome: dismissed