Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідачки [PERSON] , про стягнення грошових коштів, який мотивував тим, що 28.06.2021 року між Агентством нерухомості «Атланта» Товариство з обмеженою віповідальністю, [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір №37/135 про намір укласти угоду, а саме в строк до 16 липня 2021 року укласти і нотаріально посвідчити договір відчуження, згідно з яким [PERSON] передає Набувачу у власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Так, згідно п. 3.2.1 Договору №37/135 Набувач зобов?язувався з?явитися в місце і час, узгоджені сторонами, не пізніше терміну, встановленого п. 2.5. Договору, для укладания та нотаріального посвідчення договору відчуження об?єкту. Однак, до 16 липня 2021 року жодного повідомлення не було отримано та вказана угода не була укладена. Крім того, після підписання Договору №37/135 Позивач постійно цікавився можливістю укладання угоди, однак так і не отримав жодної інформації щодо можливості укласти угоду. Його мати - [PERSON] , [INFO] в останній день перед можливим укладенням договору з?явилася до Третьої особи за розумінням можливості укласти угоду, однак отримала інформацію, що угода не буде укладена, крім того ціна за квартиру збільшилася. Для фіксування таких вимог та порушення Договірних зобов?язань, останньою була викликана поліція. Так, 28.06.2021 року, [PERSON] був переданий «забезпечувальний платіж» в сумі 1000 (одна тисяча) доларів США, який був переданий [PERSON] на зберігання Агентству нерухомості «Атланта». Товариство з обмеженою відповідальністю на підставі договору зберігання №37/135 до 16 липня 2021 року. Про факт того, що [PERSON] було передано [PERSON] та за вказаним договором зберігання саме 1000 (одну тисячу) доларів США. З врахуванням збільшених позовних вимог, поивач просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] «забезпечувальний платіж» за Договором №37/135 про намір укласти угоду від 28.06.2021 року у розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США, штраф в розмірі 100% від суми «забезпечувального платежу» за Договором №37/135 про намір укласти угоду від 28.06.2021 року у розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США, судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 01\~лютого 2022\~року було відкрито загальне позовне провадження у справі. 23 лютого 2023 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог. 28 липня 2023 року від представника відповідача надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог. Вказала, що дійсно, до Договору від 28 червня 2021 року №37/135 між ТОВ «Агенство нерухомості «Атланта» та Відповідачем був укладений договір зберігання, відповідно до якого для забезпечення відчуження об?єкта нерухомості розташованого за адресою: [ADDRESS] , в термін до 16 липня 2021 року було передано представнику ТОВ «Агенство нерухомості «Атланта» на відповідальне зберігання суму у розмірі 27470 гривень, що становить 1000 доларів США за офіційним курсом. Згідно укладеного Договору зберігання Відповідач, після отримання грошей в розмірі 1000 тисячі доларів США від Позивача, одразу передав «забезпечувальний платіж» на зберігання ТОВ «Агенство нерухомості «Атланта». Таким чином, Відповідач, передаючи «забезпечувальний платіж» на зберігання ТОВ «Агенство нерухомості «Атланта», зі своєї сторони гарантував виконання зобов?язань за трьох стороннім Договором від 28 червня 2021 року №37/135 про намір укласти угоду щодо відчуження об?єкта нерухомості, а саме квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] . Крім того, «забезпечувальний платіж» в розмірі 1000 тисячі доларів США весь час, до моменту укладання угоди відчуження об?єкта нерухомості розташованого за адресою: [ADDRESS] , весь час, знаходився на зберіганні у ТОВ «Агенство нерухомості «Атланта». Отже, Відповідач таким чином зі своєї сторони, виконував всі умови Договору від 28 червня 2021року №37/135 про намір укласти угоду щодо відчуження об?єкта нерухомості. Вказала, що позивач був запрошений до ТОВ «Агенство нерухомості «Атланта» на укладення договору відчуження квартири, про що на адресу позивача було направлено повідомлення, втім останній не з`явився. На підставі викладеного просили суд відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 11 грудня 2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, просила у позові відмовити. Представник ТОВ «Атланта» у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено,що 28.06.2021 року між Агентством нерухомості «Атланта» Товариство з обмеженою віповідальністю, [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір №37/135 про намір укласти угоду, а саме в строк до 16 липня 2021 року укласти і нотаріально посвідчити договір відчуження, згідно з яким [PERSON] передає Набувачу у власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Як зазначено в договорі про намір укласти договір №37/135 від 28.06.2021 року, вартість квартири, була визначена в еквіваленті 31 000 доларів США. Строк укладення договору відчуження вказаного майна визначили до 16.07.2021 року. Згідно зазначеного договору позивачем передано відповідачу 1000 доларів США за офіційним курсом на день укладення цього Договору. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно з ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. При цьому, відсутність вини у не укладенні договору купівлі-продажу правового значення не мають та не можуть бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку повернути сплачений за попереднім договором аванс, оскільки чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку не укладення основного договору. В силу положень частини третьої статті 635 ЦК України припиняються зобов`язання сторін укласти основний договір, що унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення у набувача права власності на майно. Проте припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2021 року в справі № 551/980/19 та від 15 липня2020 року в справі № 205/5667/16-ц. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду висловленої у постанові №296/10217/15-ц від 07.07.2020 року, згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Так, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання. Сума коштів передана позивачем відповідачу 28.06.2021 року за Договіром №37/135 про намір укласти угоду, є авансом, що визначено сторонами в п. 4.4 Попереднього договору, не є завдатком, в розумінні статтею 570 ЦК України, а тому, враховуючи, що у передбачений попереднім договором строк сторони не уклали договору відчуження нерухомого майна, платіж за попереднім договором підлягає поверненню позивачу. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має\~право ухвалити\~рішення про\~стягнення грошової\~суми в\~іноземній валюті. Наведене узгоджується з постановами Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18). З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача «забезпечувального платежу» за Договором №37/135 про намір укласти угоду від 28.06.2021 року у розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США, підлягає задоволенню. Стосовно позовної вимоги про стягнення штрафу в розмірі 100% від суми «забезпечувального платежу» за Договором №37/135 про намір укласти угоду від 28.06.2021 року у розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 4.6. Договору №37/135 про намір укласти угоду від 28.06.2021 року, у разі невиконання (неналежного виконання) Власником своїх зобов?язань, в т.ч. і в разі, якщо неможливість такого виконання викликана тим, що на момент укладення та нотаріального посвідчення договору відчуження об?єкта, Власник не може розпорядитися об?єктом (Об?єкт закладений, проданий, подарований, переданий як внесок до статутного фонду юридичної особи, знаходиться в суперечці, під арештом і т.п.), або відмова Власника від виконання зобов?язань, неможливості укладення договору відчуження у зв?язку з неявкою усіх співвласників Об?єкту, він в триденний термін з моменту пред?явлення відповідної вимоги зобов?язується повернути Набувачу отриману від нього за Договором суму «забезпечувального платежу» і сплатити Набувачу штраф в розмірі 100% від суми «забезпечувального платежу», а Агентству - штраф у розмірі 5% від ціни об?єкта, зазначеної і п. 2.1. договору. Відповідно 5.3. Договору № 37/135, цей Договір не є попереднім договором у розумінні ст. 635 ЦК України. Главою 5 ЦПК України визначені основні положення про докази, доказування. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За правилами ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 78 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, у судовому засіданні судом встановлено, що мати позивача - [PERSON] , [INFO] з?явилася до ТОВ «Атланта» за розумінням можливості укласти угоду. Втім, [PERSON] не брала участі при укладанні Договіру №37/135 про намір укласти угоду від 28.06.2021 року, а отже не є стороною договору. Одночасно, доказів на підтвердження того, що позивач [PERSON] , з`явився до ТОВ «Атланта» з наміром укласти договір відчуження нерухомого майна у строк, визначений Договором № 37/135, матеріали справи не містять. Крім того, 26.07.2021 року на адресу позивача директором Ірпінської філії ТОВ «Агенства нерухомості «Атланта» було направлено повідомлення про дату укладання угоди купівлі-продажу, що підтверджується копією накладної відправлення 0820506783051. Однак, матеріали справи не містять підтверджень отримання позивачем повідомлення про дату укладання угоди купівлі-продажу. Таким чином, ані позивачем, ані відповідачем не доведено належними та допустими доказами порушення умов договору, у зв`язку з чим, вимога про стягнення штрафу в розмірі 100% від суми «забезпечувального платежу» за Договором №37/135 про намір укласти угоду від 28.06.2021 року у розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США, не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем 21 лютого 2023 року оплачено судовий збір в сумі 1\~073,60 грн., що підтверджено квитанцією про сплату № 32528798800006367071. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 536,80 грн.

Outcome: partial