Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , третя особа - Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просив суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] із зняттям з зареєстрованого місця проживання. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29 квітня 2011 року, позивачем [PERSON] було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якій наразі зареєстровані відповідачка, [PERSON] , та син позивача, [PERSON] 08.09.2012 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 грудня 2022 року по справі № 932/4939/22 було винесено рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Від спільного шлюбу вони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який зараз проживає з [PERSON] . Після розлучення відповідачка з сином переїхала з квартири за адресою: [ADDRESS] до свого попереднього місця реєстрації, до міста Новомосковськ, та в квартирі на ж/м Тополя-3 вони більше не проживали. Пізніше, через війну відповідачка повідомила, що разом із сином переїхали на постійне місце проживання за кордон, тому за місцем своєї реєстрації вже не перебувають довгий час та з`являтися там не планують. Вважає, що відповідачка разом з сином позивача втратили право користування належним позивачу на праві власності майном, а тому є усі підстави для зняття її з сином з реєстрації у ньому, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Представником [PERSON] надано відзив на позовну заяву, доводи викладені в якому зводяться до незгоди з заявленими позовними вимогами. Зазначає, що дійсно у лютому 2023 року, через постійні обстріли м. Дніпра, внаслідок військової агресії росії, відповідачка разом з сином була вимушена тимчасово виїхати за межі України, отже цей від`їзд був вимушений та пов`язаний з безпекою для життя відповідачів, а тому підстави тривалої відсутності відповідачів за адресою реєстрації є поважними та об`єктивними. Вказує, що відповідачі не мають у власності чи користуванні іншого житла, отже після повернення в Україну, відповідачам, у тому числі малолітньому сину, буде ніде жити у разі задоволення позову. Позивачем надано відповідь на відзив, в якому [PERSON] не погоджується з твердженнями відповідачки та просив задовольнити свій позов у повному обсязі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.08.2023 року відкрито провадження у справі і вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Додатково зазначив, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі порушує його право власності, оскільки він не може продати квартиру, враховуючи, наявність зареєстрованих у ній осіб, зокрема малолітньої дитини. У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29 квітня 2011 року, [PERSON] було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В даній квартирі зареєстровані відповідачка, [PERSON] , та син позивача, [PERSON] , що підтверджується копією паспорту [PERSON] , витягом з реєстру територіальної громади №2023/001067415 від 06.02.2023 року та відповіддю відділу формування та ведення реєстру територіальної громади №10/5-877 від 13.06.2023 року. 08.09.2012 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який заочним рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 грудня 2022 року по справі № 932/4939/22 розірвано. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , від спільного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який зараз проживає з [PERSON] . Згідно актів про непроживання особи від 31.12.2022 року, 24.02.2023 року, 25.04.2023 року та 15.06.2023 року, [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , з грудня 2022 року не проживають. Позивач зазначав, що через війну відповідачка повідомила, що разом із сином переїхала на постійне місце проживання за кордон, тому за місцем своєї реєстрації вже не перебувають довгий час. Вказану обставину підтвердила представник відповідача, зазначивши, що дійсно у лютому 2023 року, через постійні обстріли м. Дніпро, внаслідок військової агресії росії, відповідачка разом з сином була вимушена тимчасово виїхати за межі України, отже цей від`їзд був вимушений та пов`язаний з безпекою для життя відповідачів. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ч. 3 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 4 ст. 64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постанові Великої Палати ВС від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17. Так, відповідно до вимог ст. 71 ЖК України, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Дійсно, на підставі актів про не проживання особи, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не проживають за спірною адресою більше шести місяців. Між тим, як пояснила відповідачка та не заперечував позивач, у лютому 2023 року, через постійні обстріли м. Дніпро, внаслідок військової агресії росії, відповідачка разом з сином була вимушена тимчасово виїхати за межі України, цей від`їзд був вимушений та пов`язаний з безпекою для життя відповідачів, а тому, на думку суду, підстави тривалої відсутності відповідачів за адресою реєстрації є поважними та об`єктивними. Крім того, малолітній [PERSON] залишається дитиною позивача, тобто його членом сім`ї, в розумінні ЖК України, і виїхав з постійного місця проживання разом з матір`ю у зв`язку з вищевикладеними обставинами. Слід зазначити, що відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Частиною 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Враховуючи встановлені судом обставини, [PERSON] з 2013 року, а малолітній [PERSON] з 2017 року набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї власника. Отже, у даному випадку, по своїй суті втручання у право на мирне володіння майном відповідачів, не є пропорційним визначеним цілям та за своїми наслідками призведуть до втручання у їх право на повагу до житла, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що призведе до втрати житла, отже необхідного балансу між метою, якої необхідно досягти, та засобами, які застосовуються не буде дотримано. Право користування відповідачами вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції, при цьому визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, буде невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла. Також необхідно зазначити, що у разі задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не буде дотримано баланс між захистом права позивача, як власника житла, та захистом права відповідача [PERSON] , як колишнього члена його сім`ї, з якою після розірвання шлюбу залишився проживати спільний з позивачем син [PERSON] , на користування житлом. Таким чином, беззаперечних доказів наявності підстав для визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом, а саме, квартирою [ADDRESS] із зняттям з зареєстрованого місця проживання, позивачем суду не надано. Враховуючи вищевикладені обставини справи, вимоги закону та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, те, що через постійні обстріли міста, внаслідок військової агресії росії, відповідачка разом з сином була вимушена тимчасово виїхати за межі України, отже цей від`їзд був вимушений та пов`язаний з безпекою для життя відповідачів, те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, а також те, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням можливе лише при існуванні нагальної суспільної необхідності для застосування такого обмеження та за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом і переслідує легітимну мету, таке визнання [PERSON] та малолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням буде невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла. Таким чином, у задоволенні позову [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід відмовити.

Outcome: dismissed