Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення виплаченого страхового відшкодування. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що 29.11.2021 о 09год 50хв в м. Києві по проспекту Степана Бандери, 9-А, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «VOLKSWAGEN», державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «FIAT», державний номер [NUMBER] , який належить ТОВ «АКСОР ІНДАСТРІ». Під час цієї пригоди було заподіяно матеріальну шкоду автомобілю «FIAT», державний номер [NUMBER] . На момент ДТП діяв Договір добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО CORPORATE», який був укладений між ПАТ СК «Уніка» та ТОВ «АКСОР ІНДАСТРІ» по відношенню до автомобіля «FIAT». Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 16.12.2021, по справі № 756/18969/21, [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. У подальшому страхувальник звернувся до ПАТ «СК «Уніка» з заявою про виплату страхового відшкодування. Дану заяву було розглянуто, пошкодження автомобіля «FIAT» визнано страховим випадком у зв`язку з чим позивач здійснив виплату суми страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб «FIAT», державний номер [NUMBER] , у розмірі 41884,77грн. Також на момент ДТП, цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу «VOLKSWAGEN», державний номер [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «Брокбізнес», яке з урахуванням зносу, виплатило на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 16560,44грн. На підставі наведеного, оскільки позивач має право вимоги на відшкодування, просять стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «СК «Уніка» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 25324,33грн та судовий збір. 08.12.2023 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва відкрито провадження по справі, розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 05.03.2024 до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що вимоги позовної заяви суперечать законодавству. Оскільки, із тверджень позивача вбачається, що ПрАТ «Брокбізнес», з урахуванням зносу, виплатило на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 16560,44грн. А тому відповідач, як винна особа, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої ним шкоди, зобов`язаний сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Однак розрахунок відповідача щодо суми, яка підлягає відшкодуванню, не відповідає дійним обставинам справи та зроблений не правильно. З матеріалів позовної заяви не вбачається акту виконаних робіт, який би реально вказував на роботи, необхідні для відновлення пошкодженого автомобіля. Крім того звертає увагу, що відповідач є працівником КП «Київблагоустрій» Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). На момент ДТП, яке сталось 29.11.2021, автомобіль «VOLKSWAGEN», державний номер [NUMBER] , на праві власності належить КП «Київблагоустрій» та є застрахованим в СК «Брокбізнес» за програмою повне Каско. А тому особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням свої трудових (службових) обов`язків, на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Отже, оскільки законним володільцем автомобіля є КП «Київблагоустрій», відповідач [PERSON] є неналежним відповідачем, так як перебував та перебуває у трудових відносинах з КП «Київблагоустрій», а керував транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків. 07.03.2024 до суду від ПАТ «СК «Уніка» надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є рахунки №УКК3018446/0000041742 від 30.11.2021, №УКК3018556 від 15.01.2022 та підтвердження їх оплати - платіжні доручення №264825 від 08.12.2021 та №004014 від 21.01.2022. Зазначають, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, слід виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком авто-товарознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Отже, доказом дійсної вартості ремонтних робіт є рахунок СТО, який містить перелік робіт та використаних матеріалів щодо ремонту транспортного засобу, що стосуються саме пошкодженої частини транспортного засобу. До того ж зазначають, що транспортний засіб «FIAT», державний номерний знак [NUMBER] , 2012 року випуску, перебував в експлуатації більше 9 років, то ПрАТ «СК «БРОКБІЗНЕС» у відповідності до п. 7.38 Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів та ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосувало коефіцієнт зносу складників КТЗ у зв`язку з чим виплата страхового відшкодування за полісом ОСЦПВВНТЗ №200379168 дорівнювала 16560,44грн. У свою чергу, виплата страхового відшкодування за договорами майнового страхування (КАСКО), регулюється приписами Закону України «Про страхування», який передбачає, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком. Згідно із п. 1.2.11 договору добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО CORPORATE» № 005011/4100/0000257 від 03.06.2021 відшкодування збитків здійснюється без урахування зносу деталей що змінюються. За таких підстав при визначенні суми страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО CORPORATE» № 005011/4100/0000257 від 03.06.2021, коефіцієнт зносу складників автомобіля «FIAT», державний номерний знак [NUMBER] був прийнятий ПРАТ «СК «УНІКА» і таким, що дорівнює показнику 0. Оскільки різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу відшкодовує особа, яка завдала збитків, то позивач отримав право вимоги на таке відшкодування від відповідача. Щодо посилання відповідача, що на момент ДТП останній виконував трудові обов`язки, то такі посилання не відповідають вимога ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, а тому до таких посилань слід віднестися критично. На підставі наведеного просять задовольнити позов в повному обсязі. 12.03.2024 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва, за клопотанням сторони відповідача, судом було вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Позивач ПАТ «СК «Уніка» в судове засідання, призначене на 21.05.2024 свого представника не направив. У матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. Позивач [PERSON] в судове засідання, призначене на 21.05.2024 не з`явився. До суду від представника позивача - адвоката Шпакович О.В. надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по справі у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 29.11.2021 в м. Києві по проспекту Степана Бандери, 9-А, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «VOLKSWAGEN», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням громадянина [PERSON] та автомобіля марки «FIAT», державний номерний знак [NUMBER] . У наслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 16.12.2021 постановою Оболонського районного суду м. Києва, по справі №756/18969/21, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного порушення передбаченого ст. 124 КУПАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. У відповідності з ч. 4 та ч.6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не потребує доведенню. Автомобіль «FIAT», державний номерний знак [NUMBER] , на праві приватної власності належить ТОВ «АКСОР ІНДАСТРІ», а автомобіль «VOLKSWAGEN», державний номерний знак [NUMBER] на праві приватної власності належить КП «Київблагоустрій», що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу. На момент дорожньо-транспортної пригоди майнові інтереси власника автомобіля «FIAT», державний номерний знак [NUMBER] були застраховані в ПАТ «СК «УНІКА» договором добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО CORPORATE» №005011/4100/0000257 від 03.06.2021. 30.11.2021 власник пошкодженого транспортного засобу «FIAT», державний номерний знак [NUMBER] , ТОВ «АКСОР ІНДАСТРІ», звернувся до ПАТ «СК «УНІКА» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. Дану заяву було розглянуто, пошкодження автомобіля «FIAT», державний номерний знак [NUMBER] визнано страховим випадком, та на підставі Акту огляду транспортного засобу №00478373, Рахунку №УКК3018446/0000041742 від 30.11.2021, Рахунку №УКК3018556 від 15.01.2022, Страхового акту № 00478373 від 03.06.2021 та Страхового акту №00478373/доплата від 03.06.2021 - позивач здійснив виплату суми страхового відшкодування на користь СТО ФОП [PERSON] у розмірі 41 884,77грн, згідно платіжних доручень №264825 від 08.12.2021 та №004014 від 21.01.2022. На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу «VOLKSWAGEN», державний номер [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «Брокбізнес», згідно Посіла №200379168. ПрАТ «Брокбізнес», з урахуванням зносу, виплатило на користь ПАТ «СК «УНІКА» суму страхового відшкодування в розмірі 16560,44грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 244825 від 04.01.2022 та № 251296 від 27.09.2022. Відповідач [PERSON] , на момент скоєння ДТП, перебував в трудових відносинах з КП «Київблагоустрій» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), згідно із Наказом № 105-к від 31.03.2021, та перебував на посаді помічника директора з 01.04.2021. Згідно із Страховим сертифікатом № 33 до Договору № 006-0475569/05НТ від 15.12.2020, СК «Брокбізнес» та КП Київблагоустрій, уклали Договір, предметом якого є майнові інтереси пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом, автомобілем «VOLKSWAGEN», державний номер [NUMBER] . Страхування автомобіля «VOLKSWAGEN», державний номер [NUMBER] , було укладено за програмою Повне Каско, з розміром франшизи 0% від страхової суми за всіма випадками. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковими для застосування судами. Стаття 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій. Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. Відповідно до п.1.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ( п.2.1). Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ». Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до вимог статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно із ст. 16 Закону України «Про страхування» - договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про страхування» факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. За приписами ч. 1 ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу. Статтею 993 ЦК України встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) сформульовано висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, та у постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з КП «Київблагоустрій», а саме з 01.04.2021 займав посаду помічника директора, згідно Наказу від 31.03.2021 № 105-к. При цьому, [PERSON] керуючи належним КП «Київблагоустрій» транспортним засобом «VOLKSWAGEN», державний номерний знак [NUMBER] , під час виконання своїх трудових обов`язків, вчинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого була заподіяна шкода власнику транспортного засобу «FIAT», державний номерний знак [NUMBER] . Відтак, обов`язок щодо відшкодування шкоди лежить на роботодавцеві на підставі частини першої статті 1172 ЦК України. У даному випадку [PERSON] не є належним відповідачем у справі, оскільки відповідачем має бути роботодавець винного водія. Відповідно до позовних вимог ПАТ «СК «Уніка», позов пред`явлено до [PERSON] , який в даному випадку не є належним відповідачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц. Оскільки строки для заміни неналежного відповідача визначені ст. 51 ЦПК України спливли, а позивач не заявляв відповідного клопотання, суд вважає за потрібне застосувати наслідки подання позову до неналежного відповідача, а саме відмовити у його задоволенні. Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі відмови в позові покладається на позивача. Таким чином, оскільки судом в позові відмовлено, сплачений судовий збір позивачу не повертається, а витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Outcome: dismissed