Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 16.10.2014 між сторонами зареєстрований шлюб. У даному шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Позивач вказала, що після реєстрації шлюбу стосунки між сторонами поступово погіршились. Між сторонами виникають постійні сварки та конфлікти, у їхніх відносинах відсутні взаєморозуміння, любов і повага, а тому з жовтня 2023 року сторони фактично разом не проживають та не ведуть спільне господарство. Позивач вважає, що подальше спільне життя і збереження сім`ї суперечить інтересам сторін, а шлюб носить лише формальний характер. Також позивач вказала, що між сторонами відсутня домовленість щодо того, з ким із сторін після розірвання шлюбу проживатиме їхня дочка [PERSON] , [INFO] . За таких підстав позивач просить: 1) розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 16.10.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, про що складений актовий запис № 1939; 2) визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] за місцем проживання матері. 25.01.2024 відкрите провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 21.02.2024, наданий учасникам справи строк для подання заяв по суті справи та зобов`язано орган опіки і піклування надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. 21.02.2024 підготовче засідання відкладене на 20.03.2024 з підстав вручення відповідачу копії позовної заяви з додатками. 20.03.2024 без виходу до нарадчої кімнати усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрите підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті на 18.04.2024 18.04.2024 розгляд справи не відбувався у зв`язку із перебуванням головуючої судді Марциновської І.В. у щорічній основній відпустці. Судове засідання призначене на 15.05.2024. У судовому засіданні 15.05.2024 позивач [PERSON] та її представник адвокат Тришак О.Г. позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та просили позов задовольнити повністю. Позивач додатково пояснила, що категорично заперечує щодо примирення з відповідачем та наполягає на розірванні шлюбу. Вказала, що впродовж останнього часу між сторонами часто виникали конфлікти, ініціатором яких був відповідач, оскільки постійно її принижував. Також позивач вказала, що батьки відповідача вчиняли відносно неї насильство як психологічного, так і фізичного характеру, що призвело до побоювання позивачки за свою безпеку. Пояснила, що на даний час між сторонами досягнута згода щодо визначення місця проживання дитини, однак через змінюваність позиції відповідача з цього питання просить визначити місце проживання дитини разом із нею задля уникнення конфліктних ситуацій у майбутньому. Пояснила, що дочка проживає разом із нею, її вихованням, фізичним та духовним розвитком займається позивач, а тому вважає, що визначення місця проживання дитини разом із нею буде відповідати інтересам дитини. У судовому засіданні 15.05.2024 відповідач [PERSON] позов в частині розірвання шлюбу не визнав та просив відмовити у задоволенні такої позовної вимоги. Вважає, що можливо вжити заходів для збереження сім`ї сторін, оскільки сторони є батьками малолітньої дитини. Також вказав, що впродовж останнього часу між сторонами виникали конфлікти та непорозуміння, однак вважає, що на даному етапі ще наявна можливість зберегти сім`ю. Зазначив, що конфлікти виникали через проживання сторін разом із батьками дружини, а тому вважає, що у випадку проживання їхньої сім`ї самостійно та в окремій квартирі шлюб вдасться зберегти. Щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю не заперечував. У судове засідання 15.05.2024 уповноважений представник органу опіки та піклування Тернопільської міської ради не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Частина 1 ст. 2 ЦПК України передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд установив, що 16.10.2014 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції складений актовий запис № 1939. Після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище [PERSON] . Указане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції (а.с. 6). У даному шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Такі обставини підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 7). Стаття 24 СК України визначає засади добровільності шлюбу. Так, відповідно до ч. 1 даної норми закону шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналогічний принцип добровільності шлюбу закріплений і в ст. 51 Конституції України. При цьому згідно з ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, зокрема і шляхом пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Стаття 112 СК України визначає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Так, як на підставу позовних вимог про розірвання шлюбу, позивач посилалася на те, що після реєстрації шлюбу стосунки між сторонами поступово погіршились. Між сторонами виникають постійні сварки та конфлікти, у їхніх відносинах відсутні взаєморозуміння, любов і повага, а тому з жовтня 2023 року сторони фактично разом не проживають та не ведуть спільне господарство. Факт окремого проживання сторін з жовтня 2023 року визнавався та не заперечувався сторонами у судовому засіданні. Також відповідач визнав неналежну поведінку своїх батьків по відношенню до позивача, зокрема той факт, що його батько наніс позивачу удари по обличчю, унаслідок чого між сторонами часто відбувались сварки та конфлікти. Так само і позивач не заперечувала, що не бажає переїжджати проживати з відповідачем в окрему квартиру, однак пояснила такі обставини побоюванням за власні здоров`я та безпеку зі сторони відповідача та його батьків. Щодо доводів відповідача про можливість збереження сім`ї суд зазначає, що відповідач не надав докази, які б підтверджували, що після припинення спільного проживання відповідач, маючи намір зберегти сім`ю, вживав будь-які заходи для збереження сім`ї з позивачем. Також суд приймає до уваги те, що позивач категорично заперечувала щодо можливості збереження шлюбу та наполягала на його розірванні, зазначаючи, що втратила до відповідача почуття любові та поваги. При цьому норми чинного сімейного законодавства України визначають однією з засад шлюбу саме його добровільність. Також позивач вказувала, що сторони вже декілька разів припиняли спільне проживання та поновлювали його з метою збереження сім`ї. Проте позитивних результатів такі заходи не принесли. Відтак, ураховуючи фактичні взаємини сторін як подружжя, причини позову про розірвання шлюбу та обставини життя сторін, суд має усі підстави вважати, що подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження їхнього шлюбу суперечить інтересам сторін та їхньої неповнолітньої дитини. Щодо визначення місця проживання дитини з позивачем суд зазначає таке. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Частина 4 ст. 29 ЦК України визначає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Так, ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991 (далі за текстом - Конвенція), визначено, що у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями ст. 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією Генеральної асамблеї організації об`єднаних націй від 20.11.1959, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Так, суд встановив, що дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Указане підтверджується довідкою ОСББ «Оберіг» від 09.01.2024 (а.с. 8). Також з висновку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради щодо доцільності визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 380 від 06.03.2024 (а.с. 35-38), вбачається, що орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітньої дитини разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Під час проведення обстеження умов проживання за вказаною вище адресою працівниками органу опіки та піклування встановлено, що у будинку, у якому проживає дитина, для останньої відведена окрема кімната, наявні окреме ліжко для сну, письмовий стіл, шафа, одяг та взуття відповідно до віку дитини. Крім цього, з наведеного вище висновку вбачається, що із малолітньою [PERSON] , [INFO] , проведено бесіду, під час якої дитина повідомила, що й надалі бажає проживати разом із матір`ю. Також згідно з довідкою про доходи, виданої «ФОП [PERSON] » [PERSON] нарахована заробітна плата за період з 01.01.2023 до 31.12.2023 у розмірі 90000 грн. (а.с. 9). Указані обставини свідчать про те, що позивач має фінансову можливість створити дитині всі необхідні умови для її належного виховання і розвитку. З урахуванням викладеного, а також приймаючи до уваги визнання відповідачем позову у цій частині, суд доходить висновку, що позивач належними, допустимими та достатніми доказами довела, що проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з позивачем відповідатиме найкращим інтересам дитини та забезпечить її належний фізичний і духовний розвиток. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 2422,40 грн, що підтверджується квитанцією № 7510-9370-4988-3561 від 23.01.2024 (а.с. 4). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке. Так, у позовній заяві позивач [PERSON] зазначила, що у зв`язку з розглядом даної справи позивач планує понести судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Разом з тим позивач не подала до суду докази на підтвердження розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи. Так само позивач не подала заяву про намір подати такі докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. З урахуванням викладених обставин суд доходить висновку, що заяву позивача [PERSON] про розподіл понесених позивачем судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн слід залишити без розгляду.

Outcome: approved