Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] 08 грудня 2023 року уклав із [PERSON] договір позики, за яким передав останньому в позику кошти в сумі 2 000 доларів США на особисті потреби. Відповідач склав розписку, згідно якої зобов`язався повернути суму боргу до 20 грудня 2023 року. Таким чином, договір позики укладений з дотриманням вимог ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Після настання терміну повернення позики [PERSON] багаторазово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти. [PERSON] своїх зобов`язань не виконує і на даний час ігнорує вимоги позивача. Такі дії відповідача свідчать про його недобросовісну поведінку та прагнення уникнути відповідальності за договором позики від 08 грудня 2023 року. З огляду на вказане, позивач просив стягнути з [PERSON] суму боргу у розмірі 2 000 доларів США, що за курсом НБУ на дату подання позовної заяви складає 76\~560,00 грн. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 22 лютого 2024 року відкрито провадження у справі № 607/3895/24, постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 15 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник, адвокат Черніцький І. Р. у судове засідання не з`явилися, проте адвокат Черніцький І. Р. подав заяву у якій просив розгляд справи проводити у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, відзиву не подавав. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. У зв`язку з неявкою учасників справи, з підстав, передбачених ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. Згідно розписки, оригінал якої долучено до матеріалів справи, 08 грудня 2023 року [PERSON] , ID карта № [NUMBER] , видана 6110, від 19 жовтня 2017 року, іпн. [NUMBER] отримав у позику від [PERSON] (паспорт [NUMBER] виданий 19 червня 2013 року Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області (іпн. [NUMBER] ) тел. [NUMBER] суму коштів в розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США. Вказану суму коштів зобов`язувався повернути до 20 грудня 2023 року в повному обсязі. Вказавши адресу місця проживання та реєстрації: [ADDRESS] . За вказаних обставин, до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини першої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Верховний Суд у справі 750/2316/19 від 14 липня 2021 року зазначив, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 61967цс15. Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Отож, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики\~після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме\~розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів. Досліджуючи боргові\~розписки чи\~інші письмові\~документи,\~суд для\~визначення факту\~укладення договору\~повинен виявляти\~справжню\~правову природу\~правовідносин\~сторін незалежно\~від найменування\~документа та,\~залежно від\~установлених результатів,\~зробити відповідні\~правові висновки (постанова Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі\~№ 369/3340/16-ц, від 02 червня 2021 року у справі № 531/152/19). Судом встановлено, що договір позики між сторонами відбувся, про що свідчить приєднана до матеріалів справи розписка від 08 грудня 2023 року. [PERSON] отримав 2\~000 доларів США від [PERSON] . Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить також про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане, що також відповідає змісту ст. 545 ЦК України. Вивчивши зміст розписки та встановивши обставини справи, суд дійшов висновку, що між [PERSON] (як позикодавцем) та [PERSON] (як позичальником) склались відносини, що випливають із договору позики, при цьому кошти позичальником не повернуті, адже у позикодавця наявний оригінал розписки. Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами саме договору позики. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку Частиною першою ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд, дослідивши надані сторонами до матеріалів справи докази, доходить до висновку про те, що відповідачем [PERSON] у порушення умов розписки не виконано взятих на себе зобов`язань із повернення коштів у строк, на умовах та в порядку, передбаченому розпискою від 08 грудня 2023 року. Згідно з частиною першою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільноправових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої ст. 1046 ЦК України, а також частини першої ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Отож, з урахуванням викладеного суд доходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути заборгованість за договором позики, згідно розписки від 08 грудня 2023 року у розмірі 2\~000,00 доларів США. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме, судовий збір в розмірі 1\~211,20 грн.

Outcome: approved