Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-09 00:00:00

До Кузнецовського міського суду Рівненської області надійшла позовна заява [PERSON] , у якій, з урахуванням збільшення позовних вимог, просить стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики від 26.09.2022 у сумі 5\~250 євро та проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за період з 01.01.2023 до 29.02.2024 у сумі 700 євро. В обґрунтування позову вказано, що між [PERSON] та [PERSON] 26.09.2022 року укладений договір позики, за яким [PERSON] отримав він неї у позику грошові кошти у сумі 6000 євро. Вказані кошти [PERSON] зобов`язався повернути до 31.09.2024 року. На підтвердження отримання [PERSON] грошових коштів у сумі 6000 євро, ним написана розписка. Згідно з п. 10 вказаного договору позики, у разі прострочення позичальником сплати чергового платежу протягом трьох місяців, позикодавець достроково має право звернутись до суду з позовом про повернення всієї суми заборгованості, у тому числі процентів за прострочення повернення позики за відповідні місяці прострочення. Після передання нею грошових коштів [PERSON] , останній на виконання умов договору сплатив їй три чергових платежі у жовтні 2022, листопаді 2022 та грудні 2022 по 250 євро у кожному місяці. З 01.01.2023 року до дня подачі позову [PERSON] жодного чергового платежу з повернення боргу не виконав, внаслідок чого утворилось прострочення сплати чергового платежу. [PERSON] відмовляється добровільно повернути суму боргу та проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання. Від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на первісний позов [PERSON] , у якому просить відмовити у задоволенні вимог первісного позову, посилаючись на те, що [PERSON] фактично кошти не отримував, договір позики не укладав, але підписав його під психологічним тиском. Представник відповідача [PERSON] подала зустрічний позов в інтересах [PERSON] , у якому просить визнати недійсним договір позики від 26.09.2022 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , як такий, що був вчинений під впливом насильства. Позовні вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що договір позики від 26.09.2022 носить фіктивний характер, оскільки дійсною метою оформлення цієї угоди є покладення матеріальної відповідальності на [PERSON] за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 20.09.2022, учасником якої був чоловік [PERSON] [PERSON] , в автомобілі якого перебував пасажир [PERSON] . Внаслідок ДТП був пошкоджений автомобіль марки Volkswagen Passat, номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] . Фактично будь-яких грошових коштів від [PERSON] не отримував, а змушений був підписати вищевказаний договір позики під впливом психологічного тиску з боку [PERSON] та тривалого залякування з його боку щодо притягнення [PERSON] до відповідальності, шляхом службового розслідування за місцем роботи із застосування до нього певних службових обмежень. Звертає увагу, що на час підписання договору [PERSON] не працювала, перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною та не мала власних коштів у такій сумі. Від позивача [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому просить відмовити у зустрічному позові повністю. Свою позицію мотивує то, що обставини, викладену у зустрічній позовній заяві не відповідають дійсності, є виключно видумкою [PERSON] з метою уникнення взятих на себе зобов`язань. Жодних відносин з приводу будь-яких ДТП, в якому міг бути учасником відповідач, між нею та [PERSON] не було. В судове засідання позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою, не з`явилася, уповноважила на представництво своїх інтересів представника [PERSON] . Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення аналогічні до змісту первісної позовної заяви. Відповідаючи на поставлені питання пояснив, що договір позики від 26.09.2022 укладався у його робочому кабінеті у м. Вараш. Того дня, сторони зайшли до нього в обідню пору, повідомили про намір укласти договір позики та повідомили йому про істотні умови такого договору. Він погодився допомогти їм укласти цей договір. Вони залишили йому копії паспортів та пішли. Він склав письмовий текст договору позики від 26.09.2022 та розписку від імені [PERSON] про отримання коштів. Коли [PERSON] та [PERSON] прийшли до нього знову у вечірній час того ж дня, повідомили, що [PERSON] передала всю суму коштів [PERSON] . Після цього сторони перечитали особисто договір позики від 26.09.2022, підписали його. [PERSON] також ознайомився з текстом розписки та підписав її. [PERSON] підтримувала відносини з [PERSON] як з колегою чоловіка [PERSON] по роботі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю. Допитаний як свідок показав, що 20.09.2022 близько 22 год рухався на автомобілі Вольцваген Пасат під керуванням [PERSON] та перебував на пасажирському сидінні. У цей час потрапили у ДТП з участю фури, яка рухалась у попутному напрямку та Вольцваген Т4, який рухався у зустрічному напрямку. Оскільки ніхто з учасників тілесних ушкоджень не отримав, [PERSON] сказав йому, щоб він йшов з місця події, мотивуючи тим, що йому самому буде легше давати пояснення. Він на прохання [PERSON] залишив місце події. Згодом [PERSON] приїхав до нього та сказав, щоб він написав розписку про позику грошей у сумі 6000 євро, якщо хоче щоб щодо нього не було проблем на роботі. Зокрема, [PERSON] обіцяв, що він ( [PERSON] ) не буде фігурувати у справі про ДТП та у службовому розслідуванні за місцем роботи. На той час [PERSON] та його товариші по роботі переконали відповідача [PERSON] про те, що він може нести відповідальність за залишення місця ДТП навіть якщо він був пасажиром, а також за те, що не повідомив про факт ДТП за місцем роботи. Також, [PERSON] казав йому, що це лише формальність і гроші віддавати йому не потрібно, а розписка потрібна лише для того щоб показати на роботі і щоб його ( [PERSON] ) не притягнули до відповідальності. У зв`язку з цим зустрівся з [PERSON] , яка повідомила, що вона домовилась з юристом, який допоможе оформити розписку і домовились зустрітись в кабінеті юриста. Ввечері цього або наступного дня від зустрівся з [PERSON] в кабінеті [PERSON] . Там від підписав розписку та договір позики. В судовому засіданні відповідачу пред`явлено оригінали договору позики від 26.09.2022 та розписки, оглянувши які відповідач показав, що цей договір і розписку він підписував особисто у кабінеті [PERSON] у присутності [PERSON] та можливо у присутності [PERSON] . Ці особи на нього тиск не чинили. Він розумів, що підписанням розписки та договору підтверджує отримання у борг коштів у сумі 6000 євро від [PERSON] . Проте будь-яких коштів [PERSON] йому не передавала. Після цього він одним або двома платежами у період з вересня до грудня 2022 року перерахував на рахунок [PERSON] або [PERSON] кошти у гривнях у сумі, що еквівалентна 750 євро відповідно до курсу обміну на час здійснення перерахунку. [PERSON] показав, що здійснив перерахунок для того щоб допомогти [PERSON] , який поніс значні витрати внаслідок ДТП. Вважає, що така сума коштів є достатньою допомогою [PERSON] з його сторони і після цього кошти [PERSON] чи [PERSON] не передавав. Чому вирішив допомогти [PERSON] саме на суму 750 євро пояснити не зміг. Також не зміг пояснити, чому у договорі позики визначено про повернення боргу платежами по 250 євро до вересня 2024 року. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги первісного позову не визнала та підтримала позицію відповідача, просила задовольнити зустрічний позов. Заслухавши та проаналізувавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши інші докази, які є в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини. Щодо вимоги про стягнення суми боргу та процентів. Відповідно до\~\~статті 1046 ЦК України,\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі статтею 1047 цього Кодексу\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики з [PERSON] , позивач подала договір від 26.09.2022, укладений між [PERSON] та [PERSON] . За умовами п. 1 вказаного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 6000 євро, а останній зобов`язався повернути суму позики [PERSON] платежами до останнього дня кожного місяця починаючи з 31.10.2022 року до 31.09.2024 року по 250 євро щомісяця. За змістом п. 2 цього договору позики, на підтвердження передання позикодавцем [PERSON] грошових коштів, позичальник [PERSON] підписує відповідну розписку, яка залишається у позикодавця до повного повернення позики. Пунктом 4 досліджуваного договору визначено, що повернення боргу повинно бути здійснено у м. Вараш, за адресою позичальника у грошовій формі у валюті євро. Згідно з п. 7 договору позики від 26.09.2022, за прострочення повернення позики (щомісячних платежів), позичальник сплачує позикодавцю проценти у розмірі 50 євро за кожен місять прострочення до моменту відновлення платежів, згідно з умовами договору на підставі ст. 625 ЦК України. Крім того, пунктом 10 цього договору зазначено, що у разі прострочення позичальником сплати чергового платежу протягом трьох місяців, позикодавець достроково має право звернутись до суду з позовом про повернення всієї суми заборгованості за договором позики, у тому числі процентів за прострочення повернення позики за відповідні місяці прострочення. До суду також подана розписка [PERSON] , оригінал якої досліджено у судовому засіданні. З аналізу змісту цієї розписки встановлено, що відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] суму позики в розмірі 6000 євро на виконання договору позики від 26.09.2022, укладеного між ним та [PERSON] . Вказану суму грошових коштів зобов`язався повернути на умовах, визначених вказаним вище договором позики. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України,\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В судовому засіданні допитаний як свідок відповідач [PERSON] підтвердив факт власноручного підписання ним договору позики від 26.09.2022 та розписки про отримання грошей, як додатку до цього договору, проте зазначив, що грошові кошти у сумі 6000 євро не отримував. Відповідно до ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця. На підставі викладеного суд не бере до уваги показання відповідача [PERSON] допитаного як свідка в частині того, що він не отримував гроші від [PERSON] . Окрім того, Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 176/2967/13-ц (провадження № 61-41962св18) зробив висновок, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладання договору та змісту умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Верховний Суд при розгляді цивільної справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18) зазначив, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Вказане також узгоджується з висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Отже, письмовий договір позики від 26.09.2022 та розписка про отримання грошей, як додаток до цього договору, підтверджують укладення 26.09.2022 року договору позики між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , за яким останній отримав у позику гроші у сумі 6000 євро та зобов`язався повернути [PERSON] частинами до 31.09.2024 року. Статтею 526 ЦК України\~установлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор\~- прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 527 ЦК України). В судовому засіданні, встановлено, що відповідач [PERSON] , з січня 2023 року своїх зобов`язань щодо повернення коштів переданих у позику частинами по 250 євро до останнього дня кожного місяця не виконує. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи, що відповідач [PERSON] прострочив повернення чергової частини позики, суд доходить висновку, що позивач [PERSON] набула право на дострокове стягнення з [PERSON] частини позики, що залишилась у сумі 5\~250 євро. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки пунктом 7 договору позики від 26.09.2022 передбачено, що за прострочення повернення позики (щомісячних платежів), позичальник сплачує позикодавцю проценти в розмірі 50 євро за кожен місяць прострочення до моменту відновлення платежів згідно з умовами договору, суд, враховуючи відсутність доказів сплати відповідачем чергових платежів за період з січня 2023 року до лютого 2024 року включно, доходить висновку що відповідач [PERSON] прострочив виконання грошового зобов`язання перед позивачем у цей період, а тому існують підстави, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, стягнути з нього на користь [PERSON] проценти у загальній сумі 700 євро. Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц, якими передбачено можливість ухвалення рішення про стягнення коштів в іноземній валюті, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики від 26.09.2022 року у валюті якою здійснювалась позика, тобто у євро. Щодо вирішення вимог про визнання договору позики недійсним. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Позивач просив визнати договір позики, укладений 26 вересня 2022 року між ним та позивачем, недійсним на підставі статті 231 ЦК України, обґрунтовуючи свій позов тим, що вказаний договір підписаний ним під психологічним тиском іншої особи, а саме чоловіка позивача [PERSON] . Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається, якщо недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом частини 3 статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зі змісту договору позики від 26.09.2022 року випливає, що він укладений у письмовій формі, містить умови щодо передачі та повернення грошових коштів, розписка, як додаток № 1 до цього договору підтверджує факт передачі грошей. У постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань». У постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц зазначено, що «для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам». Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється». За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях. Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (стаття 12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів "поза розумним сумнівом" полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. З аналізу показань відповідача [PERSON] , допитаного як свідка, не вбачається, що він зазнав будь-яких психологічних страждань, а також те, що відмова від написання ним розписки та укладання договору позики могла потягнути настання для нього реальних негативних наслідків. Будь-яких доказів, які підтверджували б показання [PERSON] про вплив на нього інших осіб до суду не подано. Відеозапис пошкодженого автомобіля за відсутності фактичних даних про його належність та аудіозапис розмови за відсутності належної ідентифікації осіб, усне мовлення яких записане не є достатніми доказами на підтвердження обставин, що мають значення для справи. Суд також бере до уваги те, що відповідач [PERSON] не звертався правоохоронних органів щодо вчинення психологічного насильства щодо нього та укладення договору під дією такого насильства, до суду з позовом про визнання договору недійсним звернувся лише коли звернулись до нього з позовом про стягнення боргу за договором позики, здійснив платежі відповідно до договору позики від 26.09.2022, що вказує на визнання ним умов такого договору, в судовому засіданні визнав, що на час підписання договору позики від 26.09.2022 та розписки як додатку до цього договору на нього тиск не здійснювався, він усвідомлював зміст підписаної розписки, не подав до суду доказів проведення службового розслідування за місцем роботи за фактом ДПТ з участю [PERSON] та доказів реєстрації факту ДТП з участю [PERSON] органами Національної поліції, на які він посилався у своїх показаннях як на обставини, які могли мати для нього негативні наслідки у разі відмови від укладення договору позики, а також те, що відповідачем не доведено реальність настання будь-яких негативних наслідків у разі відмови від укладення договору позики. Таким чином, суд встановивши, що відповідач [PERSON] не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що до нього було застосовано психологічний тиск з боку [PERSON] чи інших осіб, який би вплинув на його справжню волю саме при написанні розписки, а також не встановлено наявність причинного зв`язку між психологічним тиском і вчиненням оспорюваного правочину, та те, що у встановленому законом порядку презумпція правомірності оскарженого правочину не спростована, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного 26.09.2022 між ним та [PERSON] . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд доходить висновку, що судові витрати слід стягнути із відповідача на користь позивача у повному розмірі. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. На підставі викладеного,

Outcome: approved