Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: [PERSON] (далі Позивач 1), [PERSON] (далі Позивач 2), [PERSON] (далі\~ Позивач\~3) через свого представника, адвоката Шурубора Вячеслава Ігоровича звернулись до суду з позовною заявою до Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» (далі по тексту ДСП «Північна Пуща», Відповідач) про стягнення несплаченої заробітної плати, середнього заробітку та моральної шкоди , у якому, просять суд стягнути з ДСП «Північна Пуща» - заборгованість по заробітній платі на користь [PERSON] у сумі 46\~668,28 грн., [PERSON] у сумі 33\~675, 70 грн., [PERSON] у сумі 56\~045, 37 грн., - середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення на користь [PERSON] та [PERSON] ; - моральну шкоду у сумі 10\~000 грн. кожному; - витрати на правову професійну допомогу адвоката у розмірі 7\~000 грн. кожному та сплачену суму судового збору. В обґрунтування позовних вимог представник позивачів зазначає, що позивачі перебували у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записами у трудових книжках та були звільнені, зокрема, [PERSON] за угодою сторін 20.09.2023, [PERSON] та [PERSON] у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників [INFO] . За час перебування позивачів у трудових відносинах з відповідачем, останнім була нарахована, але не виплачена заробітна плата, зокрема, [PERSON] у сумі 46 668,28 грн., [PERSON] у сумі 33 675, 70 грн., [PERSON] у сумі 56 045, 37 грн., що підтверджується розрахунковими листками за вересень 2023, виданим [PERSON] , за грудень 2023, виданими [PERSON] та [PERSON] . Позивачі неодноразово звертались до відповідача з вимогою щодо виплати заборгованості по заробітній платі, проте станом на момент подання позову до суду зазначені виплати не отримали, тому змушені звертатись за захистом своїх прав до суду. Також,\~у відповідності\~до ч.\~1\~ст.\~117\~КЗпП України,\~позивачі [PERSON] та [PERSON] просять стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Крім цього, позивачі просять покласти на відповідача всі судові витрати у справі, у тому числі витрати на правову допомогу під час підготовки позову до суду у розмірі 7\~000, 00 грн. кожному, та, враховуючи, що несплата заробітної плати завдала позивачам моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, позбавленні спокою, нормальних життєвих зав`язків, у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн. кожному та суму сплаченого судового збору. Рух справи: 20.02.2024 року позовна заява надійшла до суду. 01.03.2024 ухвалою суду відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Витребувано від ДСП «Північна Пуща» довідку про середню заробітну плату [PERSON] та [PERSON] за грудень 2023 та січень 2024; довідку про середній розмір заробітної плати [PERSON] та [PERSON] з усіма складовими (посадовий оклад, надбавки, премії, компенсації тощо) за грудень 2023 та січень 2024; табель обліку робочого часу [PERSON] та [PERSON] за грудень 2023 та січень 2024. Перше судове засідання призначено на 11.04.2024, яке відкладено на 22.05.2024 за клопотанням представника позивачів. 05.04.2024\~на адресу\~суду від\~відповідача надійшли\~витребувані ухвалою\~суду від\~01.03.2024\~документи:довідки про заборгованість [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; довідки про середньоденну заробітну плату [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; табелі обліку робочого часу [PERSON] та [PERSON] за грудень 2023 та січень 2024. Позиції сторін: Представник позивачів, адвокат Шурубор В.І. у позовних вимогах просив розглядати справу без участі позивачів та представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач відзив на позовну заяву у визначений судом п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження не подав, заяви про поновлення строку для подання такого до суду також не скерував. У клопотанні від 05.04.2024 просив розглядати справу без участі представника, проте свою позицію щодо позову не висловив. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Встановлені судом обставини справи та застосовані норми права: Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДСП «Північна Пуща» та був звільнений відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України з посади укладальника пиломатеріалів, деталей та виробів з деревини 4 розряду за угодою сторін 20.09.2023 на підставі наказу № 450-ос від 31.08.2023, що підтверджується записами з трудової книжки серія [NUMBER] /а.с.7-9/; [PERSON] \~перебував у\~трудових відносинах\~з ДСП\~«Північна Пуща»\~та був\~звільнений відповідно\~до п.\~1\~ст.\~40\~КЗпП України\~з посади\~лісника Корогодського\~лісництва у\~зв`язку зі\~скороченням чисельності\~та штату\~працівників 05.02.2024, на підставі наказу № 29-ос від 17.01.2024, що підтверджується записами з трудової книжки серія [NUMBER] /а.с.13-14/; [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДСП «Північна Пуща» та був звільнений відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з посади вальника лісу 6 розряду Корогодського лісництва у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників 05.02.2024, на підставі наказу № 46-ос від 18.01.2024, що підтверджується записами з трудової книжки серія [NUMBER] /а.с.18-19/. Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно дл ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Частиною 1 статті 116 КЗпП визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Судом встановлено,\~що всупереч зазначеним вище вимогам Закону та у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань відповідачем з виплати заробітної плати утворилася заборгованість з виплати заробітної плати перед позивачами. Згідно з розрахунковими листками виданими ДСП «Північна Пуща» [PERSON] за вересень 2023, борг за підприємством на кінець місяця становить 46\~668,28 грн. /а.с.10/; [PERSON] \~за грудень\~2023 борг за підприємством на кінець місяця становить 33\~675,70 грн. /а.с.15/; [PERSON] за грудень 2023 борг за підприємством на кінець місяця становить 56\~045,37 грн. /а.с.20/. На момент розгляду справи в суді доказів погашення заборгованості по заробітній платі відповідачем не надано. Крім того, судом встановлено, що відповідач не скористався наданим йому правом на подання відзиву на позовну заяву у п`ятнадцятиденний термін з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі, проте надіслав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника, в якому позиції щодо позовних вимог позивачів також не висловив, про те, що існує заборгованість по заробітній платі відповідач не заперечує, надав на запит суду довідки про суму заборгованості по заробітній платі позивачам, відповідно до яких, сума заборгованості по невиплаченій заробітній платі відповідача перед позивачами станом на 01.03.2024 становить: [PERSON] 33 938,43 грн., [PERSON] 55 611, 34 грн., [PERSON] 41 339,99 грн. Таким чином, наявність заборгованості відповідача перед позивачами по невиплаченій заробітній платі підтверджується зазначеними вище довідками. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За таких обставин, судом встановлені порушення прав та інтересів позивачів, які підлягають захисту шляхом стягнення з ДСП «Північна Пуща» на користь позивачів заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Позивачі у своїх позовних вимогах просять суд стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену на час звільнення заробітну плату, зокрема [PERSON] у сумі 46 668,28 грн., [PERSON] у сумі 33 675,70 грн.; [PERSON] у сумі 56 045,37 грн., підтверджуючи зазначені суми розрахунковими листками, виданими відповідачем /а.с.10, 15, 20/, проте, суд не бере до уваги зазначені документи, оскільки вони не підписані ні керівником, ні головним бухгалтером підприємства, відтак зазначені документи не є такими, що підтверджують суму заборгованості відповідача перед позивачами з нарахованої, але не виплаченої на час звільнення заробітної плати. Відповідач,\~на вимогу\~суду надав\~довідки про суму заборгованості по заробітній платі позивачам, які підписані в.о. генерального директора та головним бухгалтером ДСП «Північна Пуща» та скріплені печаткою підприємства, відповідно до яких, сума заборгованості по невиплаченій заробітній платі відповідача перед позивачами станом на 01.03.2024 становить: [PERSON] 33 938,43 грн., [PERSON] 55 611, 34 грн., [PERSON] 41 339,99 грн., що є меншою від суми, яку просять стягнути позивачі [PERSON] та [PERSON] , та більшою від суми, яку просить стягнути [PERSON] . Позивачі зазначені суми заборгованості не оспорювали, відтак, суд приходить до висновку, що сума заборгованості по невиплаченій заробітній платі відповідача перед позивачами [PERSON] у сумі 55 611, 34 грн., [PERSON] 41 339,99 грн. та [PERSON] 33\~672,70 грн. є безспірною та підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів, з огляду на що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Крім вимоги про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі з відповідача на користь позивачів, позивачами [PERSON] та [PERSON] заявлена вимога про стягнення з відповідача на їх користь середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. З приводу заявленої вимоги судом встановлено наступне. Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом встановлено, що на момент розгляду справи в суді заборгованість перед позивачами по заробітній платі не була сплачена. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц від 26 червня 2019 року. Згідно з наданими відповідачем довідками про розмір середньоденної заробітної плати вбачається, що середньоденна заробітна плата позивачів [PERSON] та [PERSON] на день їх звільнення (05.02.2024), становить: [PERSON] 1\~026, 00 грн.; [PERSON] 974,06 грн. З наступного дня за днем звільнення (06.02.2024) до ухвалення рішення у справі (22.05.2024) пройшло 107 календарних днів. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення, по день ухвалення рішення судом складає: [PERSON] 109\~782, 00 грн. (1 026, 00 грн.*107 кал.дн.); [PERSON] 104\~224,42 грн. (974,06 грн.*107 кал.дн.), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів. Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено: якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Проте, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір\~відшкодування,\~визначений виходячи\~із середнього\~заробітку за\~час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З урахуванням встановлених обставин справи суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.02.2024 року по день ухвалення рішення судом 22.05.2024. Проте суд вважає, що постановлений до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку обрахований судом у розмірі 109 782, 00 грн. [PERSON] та 104 224,42 грн. [PERSON] є неспівмірним із окладами позивачів та загальною сумою боргу [PERSON] у сумі 33 675,70 грн. та [PERSON] у сумі 56 045,37 грн. Крім того, така неспівмірність, може також суттєво погіршити економічну активність відповідача та унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. Тому суд приходить до висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку до 30% від встановленого судом середнього заробітку, застосувавши принцип співмірності та враховуючи справедливий та розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачів [PERSON] та [PERSON] , який слід стягнути з відповідача на їх користь становить: [PERSON] 32\~934,60 грн. (109782,0 грн. *30%); [PERSON] 31\~267,33 грн. (104\~224,42 грн.*30%). Щодо стягнення моральної шкоди: Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, за наявності порушень прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Позивачами у позові зазначено, що у зв`язку з несплатою відповідачем належних сум заробітної плати, їм завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, позбавленні спокою та нормальних життєвих зав`язків. Протиправні дії відповідача змусили позивачів докласти додаткових зусиль для судового захисту порушених прав та їх відновлення. Позивачі вважають, що розмір моральної шкоди у сумі 10\~000,00 грн. кожному є розумним та справедливим. Оскільки судом встановлено наявність порушень прав позивачів з боку відповідача щодо виплати належних сум заробітної плати при звільненні, тому заявлена вимога позивачів, щодо стягнення з відповідача на їх користь моральної шкоди є обґрунтованою, проте, виходячи із вимог розумності та справедливості суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивачів моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн. кожному. Щодо стягнення витрат на правову допомогу: Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Частина 3 статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15 зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи долучено договори про надання правової допомоги, укладені 12.02.2024 з адвокатом Шурубором В.І. /а.с.22-23, 25-26, 28-29/. Згідно з додатками до зазначених договорів від 12.02.2024, сторони погодили суму гонорару (винагороди) за надання адвокатом правничої допомоги у розмірі 7\~000,00 грн. /а.с.24,27,30/. Крім того, до матеріалів справи долучено акти прийому-передачі юридичних послуг до Договорів про надання правової допомоги від 12.02.2024 /а.с.31, 32, 33/, детальні описи робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Шурубором В.І. /а.с.37, 38, 39/, попередні (орієнтовні) розрахунки суми судових витрат, які позивачі понесли і які очікують понести у зв`язку із розглядом зазначеної цивільної справи /а.с.40, 41, 42/ та квитанції до прибуткового касового ордера № 12/02-24, № 13/02-24, 3 14/02-24 від 12.02.2024, відповідно до яких позивачі сплатили адвокату Шурубору В.І. по 7\~000, 00 грн. кожен згідно з договорами про надання правової допомоги від 12.02.2024 /а.с.34,35,36/. Також до матеріалів справи долучено ордени на надання правової допомоги адвокатом Шурубором В.І. [PERSON] , [PERSON] [PERSON] /а.с.43, 44, 45/, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України на ім`я [PERSON] /а.с.46/. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема пункту 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункту 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункту 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Суд,\~з урахуванням\~складності справи,\~спрощеного порядку\~її розгляду,\~обсягом виконаних\~адвокатом робіт,\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~таких робіт,\~відсутності клопотання\~Відповідача про\~зменшення витрат\~на правову\~допомогу,\~з урахуванням\~принципу розумності\~та справедливості,\~вважає,\~що витратина правову допомогу у сумі 7\~000,00 грн., є не співмірними зі складністю справи та обсягом вищезазначених наданих адвокатом послуг, що є підставою для визначення витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000, 00 грн. Відповідач не оспорював вартість правничої допомоги наданої адвокатом, тому суд, відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягує їх з відповідача на користь позивачів. Таким чином, сума витрат на правничу допомогу, яка б підлягала стягненню з відповідача на користь позивачів становить 4\~000,00 грн. кожному за умови задоволення позовних вимог у повному обсязі. Проте, судом позов задоволено частково, тому,

Outcome: partial