Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому, з урахуванням уточнень, просив встановити факт проживання однією сім`єю з відповідачем в період з січня 2004 року по вересень 2018 року, визнати за ним та відповідачем право власності за кожним на 1/2 квартири [ADDRESS] та на 1/2 квартири [ADDRESS] , на 1/2 частини машиномісця [ADDRESS] , визнати спільним боргом подружжя борг за договором позики від 01.02.2006 року. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що у вересні 1989 року між ним та [PERSON] укладено шлюб, від якого у них народився син - [PERSON] , [INFO] . 28.08.1997 року шлюб між ними було розірвано, проте згодом вони примирились і продовжували проживати однією сім`єю та [INFO] у них народився син - [PERSON] Проживали вони у м. Хмельницькому та за період їх проживання однією сім`єю між сторонами склалися відносини, притаманні подружжю, а саме: проживали разом, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали по відношенню один до одного взаємні обов`язки. В 2004 році вони переїхав до Києва у зв`язку з його працевлаштуванням у будівельну компанію, старший син пішов навчатись в ліцей. З січня 2005 року, відповідач погоджувалась на переїзд, оскільки вони планували придбати квартиру у м.Києві. Проживаючи у м.Києві вони знімали квартиру, він працював та забезпечував сім`ю, а відповідач займалась домашнім господарством. В лютому 2006 року він позичив 80 000,00 доларів США у [PERSON] , а також взяв у банку кредит на суму 100 тис. доларів США і придбав квартиру по [ADDRESS] , вартість якої 637 663,50 грн, де він зробив якісний ремонт, придбав меблі, побутову техніку. Відповідач на той момент ніде не працювала. У грудні 2006 року він придбав на ім`я відповідача два машиномісця № [NUMBER] та [ADDRESS] . У зв`язку з світовою фінансовою кризою будівельна галузь, в якій він працював, зазнала збитків і неможливо було продовжувати діяльність підприємства, зупинилось будівництво об`єктів, якими він керував, почались кримінальні переслідування його, як керівника. З метою уникнення конфіскації майна 05.05.2010 року між ним та відповідачем було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , де вони і продовжували проживати сім`єю. В липні 2011 року вони придбали на ім`я відповідача квартиру [ADDRESS] . У 2012 році відносно нього було відкрито кримінальне провадження та він до червня 2013 року перебував у СІЗО. У зв`язку з виправдувальним вироком він вийшов з-під варти і продовжив проживав однією родиною з відповідачем в квартирі [ADDRESS] , вели спільне господарство, відпочивали разом. У вказані квартирі він зберігав особисті речі, документи, цінності та інше, це було його єдиним та постійним місцем проживання. 15.09.2018 року відповідач замінила замки у вхідних дверях та він не зміг більше увійти до квартири [ADDRESS] , також відповідач відмовилась надати ключі від квартири [ADDRESS] . 25.08.2021 року Київський апеляційний суд у справі №759/18167/18 визнав його членом сім`ї відповідачки та зобов`язав [PERSON] не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] . Вважає, що з урахуванням того, що нерухоме майно було набуто ними спільно під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, він має право на частину вказаного спірного майна. Кредит у розмірі 100 тис. доларів США був ним погашений, а 80 000 доларів США з відсотками не було вчасно повернуто і на цей час заборгованість існує. Отже, загальна вартість майна становить - 8 100 000,00 грн, борг за договором позики - 80 тис. доларів США без урахування відсотків, що по курсу становить 2 112 000,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2021 року головуючим у справі визначено суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 86-88 т. 1). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 22.09.2021 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 90-91 т. 1). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 27.10.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 191 т.1). 30.11.2021 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просила відмовити позивачу в позові у повному обсязі. З позивачем вона перебувала у шлюбі з 1989 по 1997 рік, від шлюбу мають двох дорослих синів. Причиною розлучення було те, що позивач безвідповідально ставився до сім`ї, часто полишав її з дитиною, влаштовував конфлікти, не надавав кошти, вона перебувала на утриманні своїх батьків. З моменту розірвання шлюбу позивач декілька разів вдавався до спроб відновити шлюбні відносини, але вони так і не змогли відновити шлюбні відносини, не вели спільного господарства і не мали спільного бюджету. У 2010 році [PERSON] подарував їй квартиру [ADDRESS] та пояснив, що придбав її для дітей та в ній були зареєстровані вона з сином [PERSON] . [PERSON] припинив право власності та користування квартирою, не був членом сім`ї, вона не давала згоди на його вселення та постійне проживання в квартирі, він не приймав участь в оплаті комунальних платежів, вона сама за власні кошти ремонтувала квартиру та купувала меблі. У 2012 році [PERSON] став вимагати повернути квартиру, звертався до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним. У 2012 році вона звернулась з позовом про стягнення аліментів, однак [PERSON] ухилявся від виконання рішення. [PERSON] зберігав в її квартирі вогнепальну зброю, посвідчення та паспорти, став віддавати ключі від квартири сторонній жінці, у вересні 2018 року вона поміняла замки та припинила доступ [PERSON] до квартири. Квартира [ADDRESS] була придбана особисто нею в серпні 2011 року за кошти її матері, які були отримані від продажу квартири [ADDRESS] , яка належала їй на праві особистої власності та була продана нею за дорученням матері у травні 2011 року, іншу вартість квартири вона сплатила за кошти, які отримала від продажу батьківської квартири. Щодо боргів, то вважає, що вона не має відповідати за його борговими зобов`язаннями, оскільки на час укладання цих зобов`язань вона не була його дружиною, укладаючи в лютому 2004 року договір кредиту з банком «Форум» та іпотечний договір для забезпечення цього договору [PERSON] не надав банку її згоду на укладення договору кредиту та іпотечного договору, а отже не вважав її своєю дружиною. Коштів у [PERSON] позивач у борг не брав, цей борг був придуманий позивачем для того, щоб визнати недійсним договір дарування квартири. Також в 2006 році вона за гроші, які їй надавали батьки придбала два машиномісця, одне з яких згодом подаровано [PERSON] , оскільки він обіцяв, що не буде мати претензії і подавати позов з анулювання договору дарування квартири. Отже, вона вважає, що [PERSON] не надав суду належних, об`єктивних та допустимих доказів того, що він протягом зазначеного часу проживав з нею, як чоловік та дружина. (а.с. 198-207 т. 1). 10.12.2021 року до суду від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій вказує, що шлюб було розірвано у 1997 році, натомість народження другої дитини - [PERSON] у 2001 році свідчить про наявність фактичних шлюбних відносин. Відповідачка намагається довести, що нібито у 2006 році вона мала особисті кошти, подаровані їй [PERSON] та [PERSON] на потреби сім`ї. Вважає надані відповідачем копії листків про отримані кошти у дарування по 50 тис.грн. [PERSON] та [PERSON] є недостовірними доказами, оскільки не відповідають формату договору дарування, не засвідчені нотаріально, а отже є нікчемним правочином, аналогічне стосується договору дарування від 14.06.2011 року (а.с. 99-100 т. 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.02.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 116 т. 2). 19.02.2022 року [PERSON] змінила ім`я на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені Серії [NUMBER] від 19.02.2022 року (а.с.124 т. 2). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що вони з [PERSON] після розірвання шлюбу у 1997 року і до вересня 2018 року проживали разом, у них була сім`я, яку він забезпечував, все нажите майно є їх спільною сумісною власністю, однак, з урахуванням життєвих обставин, які склалися, записане лише на відповідача. Просив позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву, у якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явились, направили до суду заяву, у якій просили провести судове засідання без їх участі, відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено існування обставин, якими він обґрунтовує позовні вимоги. Відповідно до п.1.ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 24.01.2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис №760 від 28.08.1997 року (а.с. 7 т.1). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30.11.1991 року (а.с 8 т. 1). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.05.2001 року (а.с 9 т. 1). 01.02.2006 року [PERSON] надала в позику [PERSON] кошти у розмірі 80 тис. доларів США, строком до 31.12.2012 року для купівлі квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором позики від 01.02.2006 року (а.с. 16-17 т.1). 01.02.2006 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 60 тис. доларів США на придбання квартири у м.Києві, що підтверджується розпискою (а.с. 18 т.1). 08.09.2006 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 20 тис. доларів США на придбання квартири у м.Києві, що підтверджується розпискою (а.с. 19 т.1). 24.02.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» та [PERSON] укладено кредитний договір № 35/06/01-N на придбання квартири на вторинному ринку нерухомості у сумі 100 тис. доларів США та договір № С/7-003/06 страхування майна (а.с. 24-25, 26-28 т.1). 24.02.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» та [PERSON] укладено іпотечний договір, який забезпечує зобов`язання, що виникають з кредитного договору № 35/06/01-N від 24.02.2006 року, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] (а.с. 29-33 т.1). 26.12.2006 року між АТ ХК «Київміськбуд» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу машиномісць № [NUMBER] та [ADDRESS] (а.с. 49-50, 53-54 т.2). 27.11.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір продажу нежитлового будинку 40/100 від цілої частки по [ADDRESS] (а.с. 211-214 т.1). 20.04.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (а.с. 210 т.1). 05.05.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] (а.с. 37 т.1). 31.08.2011 року між [PERSON] та ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК» укладено договір № 1/Б11-0309 купівлі-продажу заставної, ціна договору становить 774 241,92 грн (а.с. 21-22 т.2). 31.08.2011 року між ТОВ «Каштанове місто» та [PERSON] укладено попередній договір міни (а.с. 23-24 т.2). 14.08.2013 року між ТОВ «Каштанове місто» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 32-33 т.2). Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.06.2013 року [PERSON] визнаного невинним та виправдано за ч. 4 ст. 190 КК України (а.с. 41-46 т.1). 14.08.2013 року між ТОВ «Каштанове місто» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 48-49 т.1). 25.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування машиномісця № [NUMBER] у підземному паркінгу за адресою: [ADDRESS] (а.с. 56 т.2). Згідно акту про підтвердження фактичного місця проживання ТОВ «Новобудова» від 16.09.2018 року підтверджено факт проживання станом на 15.09.2018 року [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 78 т.1). [PERSON] звернулась до [PERSON] з вимогою повернути грошові кошти в сумі 80 тис. доларів США, отриманих за договором позики від 01.06.2006 року з урахуванням процентів за користування (а.с. 20 т. 1). 06.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги за договором позики від 01.06.2006 року (а.с. 21-22 т.1). Постановою Київського апеляційного суду від 25.08.2021 року рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22.02.2021 року скасовано, зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 81-84 т.1). Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 27.09.2012 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] аліменти у розмірі 30% від усіх видів заробітку (доходу) але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 11.07.2012 року і до досягнення сином повноліття (а.с. 221 т.1). Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 26.09.2018 року, яке постановою Київського апеляційного суду від 29.01.2019 року та постановою Верховного суду від 01.07.2020 року залишено без змін, у позовних вимогах [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування кв. [ADDRESS] недійсним відмовлено (а.с.223-225, 226-230, 240-243 т.1). 19.02.2022 року [PERSON] змінила прізвище та власне ім`я з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] від 19.02.2022 року (а.с. 125 т.2). На підтвердження факту непроживання однією сім`єю [PERSON] надала: копію довідки Спеціалізованої шкоди І-ІІІ ступенів № 106 з поглибленим вивченням англійської мови Шевченківського району м.Києва про те, що батько [PERSON] не приймає участь у вихованні дитини [PERSON] , копію довідки Департаменту житлово-комунального господарства житлово-експлуатаційної контори № 4 від 28.02.2004 року № 182 згідно якої прописані та проживають по [ADDRESS] три особи з 12.02.2004 року ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , копію довідки від 27.05.2009 року № 217 ТОВ «Новобудова», що зареєстровані та проживають в [ADDRESS] три особи з них [PERSON] власник, який не зареєстрований, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , копії довідок від 09.07.2012 року № 395, від 13.02.2013 року № 67, від 15.07.2015 року № 321, ТОВ «Новобудова», про те, що зареєстровані та проживають в [ADDRESS] три особи з них [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , копії актів комісія ЖЕД № 5 від 02.08.2012 року, 07.11.2012 року, 01.02.2013 року, про те, що у кв. [ADDRESS] , [PERSON] не проживає. 03.05.2023 року у судовому засіданні [PERSON] долучені докази, а саме письмові пояснення свідка [PERSON] , які засвідчені апостилем секретаря штату Міссурі, яка показала суду, що на даний час проживає в Канзас-Сіті США разом з сім`єю. Їй достеменно відома інформація про [PERSON] і його життя, їх сім`ї спілкувались постійно, їздили в гості, зустрічались в гостях у діда та баби та вона проживала більше 6 місяців у сім`ї дядька ( [PERSON] ) у [ADDRESS] у 2011 році. [PERSON] завжди мав одну сім`ю, опікувався нею, дбав про матеріальний стан і благополуччя, розвиток, всіляко сприяв бажанням родини. Коли [PERSON] почав працювати в Києві в будівельній організації, вся сім`я [PERSON] у кінці 2005 року переїхала жити до м.Києва та винаймали житло. Дружина [PERSON] не працювала та доглядала зі дітьми, вела домашнє господарство, а все матеріальне, фінансове забезпечення було на [PERSON] . Згодом [PERSON] вирішив купити квартиру та у зв`язку з цим позичив грошові кошти у розмірі 80 000 доларів США у [PERSON] , також взяв кредит 100 000 доларів США і придбав квартиру по [ADDRESS] . [PERSON] контролювала ремонтні роботи, купляла будівельні матеріали, а все оплачував [PERSON] , згодом вони проживали у вищевказаній квартирі. Про те, що [PERSON] був розлучений з [PERSON] вона ніколи не знала, оскільки вони разом проживали, виховували дітей, були повноцінною сім`єю, разом їздили за покупками, відпочивали на морі, в горах, вели сімейний бюджет, зберігали в сейфі накопичені сім`єю кошти, все між ними було спільне. Також [PERSON] придбав два автомобілі «Chevrolet Evanda» та «Acura MDX» та машиномісця в будинку в якому вони проживали. Згодом придбали однокімнатну квартиру в м.Києві для проживання старшого сина [PERSON] . Вона підтверджує сімейні відносини [PERSON] та [PERSON] . Щодо боргу перед [PERSON] , то їй відомо, що кошти їй не повернуті. [PERSON] перебував під слідством, однак суд виправдав його і він повернувся жити у квартиру [ADDRESS] , де проживав до вересня 2018 року (а.с. 143-148 т.2). В судовому засіданні також допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] показав суду, що позивач ( [PERSON] ) представляв йому відповідача ( [PERSON] ) як дружину, вони поводили себе, як сім`я, він був у них дома на святах, загалом був у них 6-7 разів, також вони разом відвідували корпоративи. У 2006-2008 роках на вихідних вони збирались та відпочивали чоловічими компаніями. [PERSON] проявляв турботу про сім`ю, дуже піклувався про синів, бачив як він носить пакети з продуктами в квартиру по просп.Перемоги, оскільки два рази на тиждень підвозив його. Знав, про окрему кімнату з ключем та чув від позивача, що з 2007 року сторони разом не проживали та відповідач викрала в нього кошти. Свідок [PERSON] показав суду, що позивач та відповідач були сім`єю з 2006 року по 2018 рік, разом виходили до машини, їздили на роботу та за покупками, бачив, як несли до квартири разом пакети, а осінню 2018 року позивач на паркінгу повідомив йому, що не може потрапити до квартири по [ADDRESS] , що змінені замки. У сім`ї було два паркомісця, хто оплачував їх не знає, також не знає чи був у них спільний бюджет, чи харчувались разом, чи жили в одній кімнаті. Свідок [PERSON] показав суду, що знає сторін з 1994 року, позивач та відповідач проживали разом у квартирі біля метро Житомирської, у 2008 році був у них в квартирі та залишався на ніч, між сторонами були сімейні відносини, позивач поводив себе, як хазяїн квартири, відповідач готувала їжу, у квартирі була кімната для дітей, кімната відповідача з позивачем, кухня, квартира була красива з дуже гарним ремонтом. У 2009 році була реконструкція квартири і він приїздив до них, а у 2010 році він був у них та вони ремонтували разом стілаж. Коли позивач та відповідач проживали у м.Хмельницькому, то жили скромно, [PERSON] позичав у нього кошти. Позивач не з тих людей хто ховав би кошти, він все віддавав сім`ї. Разом з позивачем забирали Сина [PERSON] зі школи. Батьки відповідача жили скромно, її батько був пенсіонером, працював на заводі. Свідок [PERSON] показала суду, що позивач ( [PERSON] ) її двоюрідним братом. У 2004 році позивач взяв у борг грошові кошти у сестри та купив квартиру, зробив у ній ремонт. Ремонтом займалась відповідач, а позивач давав на це гроші. Пізніше вони купили місця під машини. Позивач та відповідач були сім`єю, завжди разом до неї приїжджали, всі сусіди заздрили [PERSON] , оскільки в неї були шикарні шуби. Гроші, які позивач отримував, віддавав [PERSON] , яка сама стверджувала, що вона робить ремонт у квартирі по просп.Перемоги, на гроші відповідача. Коли вона приїжджала до них, 2016-2018 роки, точно не пам`ятає, то [PERSON] завжди готувала на всіх. Після 2018 року позивач став закривати на ключ свій кабінет. Також позивач з відповідачем приїздили до неї у гості, лишалися ночувати. Свідок [PERSON] показав суду, що добре знає позивача, вони познайомились в асоціації письменників, а відповідача знає менше. Позивач відкривав квартиру по [ADDRESS] власним ключем, розпоряджався у квартирі, як хазяїн, заносив до квартири продукти. Позивач подарував квартиру відповідачу, оскільки вона хотіла отримати такий подарунок коли їй виповнилось 40 років. Відповідач 5-6 років тому жила з іншим чоловіком. Свідок [PERSON] показав суду, що знає [PERSON] і [PERSON] , оскільки вони його куми, він хрестив їх молодшого сина. Коли позивач купив квартиру, то відповідач приїхала до нього і вони жили однією сім`єю, у них чотирирьохкімнатна квартира, однак не пам`ятає адресу. Пізніше позивач купив другу квартиру, машину відповідачу. Позивач гідно заробляв, вони гарно харчувались, гарно вдягались. Після 2013 рокі він був 3-4 рази у них в квартирі, передавав дитині подарунки. Позивач утримував всю сім`є, відповідач не працювала. Знає від [PERSON] , що у 2018 році він ще проживав в квартирі, поки [PERSON] не змінила замки і він не зміг потрапити у квартиру. Свідок [PERSON] показав суду, що він проживає в будинку по [ADDRESS] , відповідач його сусідка. Він підписав документ, де вказав, що позивач проживає у кв. [ADDRESS] , однак коли підписував, то не орієнтувався в обставинах того, що підписує, як би знав для чого, то відмовився б від підпису. Позивач йому знайомий, однак бачив його не більше п`яти разів. Його дружина казала йому, що у позивача та відповідач не все добре в стосунках, він не бачив їх ніколи разом. Свідок [PERSON] показав суду, що добре знає відповідача [PERSON], а позивача бачив один раз, коли у 2006 році приходив у квартиру [ADDRESS] завжди сама носила пакети, їздила на машині, у неї виникли проблеми з молодшим сином і вона просила його поговорити з ним. Одного разу підняли оплату у будинку за послуги конс`єржа і [PERSON] було не зручно, що в той час їй не було чим заплатити. Він також знайомий з батьками [PERSON] , які допомагали їй фінансами. З сином [PERSON] він зустрічався кожен тиждень, він ходив у 10 клас. Свідок [PERSON] показала суду, що знає відповідач [PERSON] з 2010 року, разом їздили на природу, відпочивали, їздили закордон, святкували дні народження дітей, в квартирі у неї вона була багато разів, бачила там одяг [PERSON] та її дітей, однак позивача там ніколи не бачила. [PERSON] завжди сама купляла продукти, пересувалась містом на своєму автомобілі, їй допомагали її батьки та вона сама працювала. З позивачем [PERSON] познайомились у 2019 році, коли купляла у нього паркомісце. Свідок [PERSON] показав суду, що відповідач [PERSON] його падчерка, він виховував її з 6 років. У позивача та відповідача ніколи не було відносин. Він з дружиною постійно допомагали [PERSON] , приїздив раз в рік до неї, допомагав купляти продукти, ночував у квартирі, бачив, що у одній кімнаті був замок, [PERSON] приходив у квартиру до дітей і також залишався ночувати. Позивач купив квартиру [ADDRESS] , а відповідач купила в тому будинку два паркомісця. Позивач до 2010 року платив за школу молодшому сину [PERSON]. Квартиру по [ADDRESS] обирала [PERSON] з його дружиною та купили її за власні кошти від продажу їх квартири. [PERSON] він знає, однак не хотів його бачили, після того, як у [PERSON] померла дитина. Вони передавали [PERSON] достатньо коштів для нормального життя, він не був на пенсії в Україні. Квартиру [ADDRESS] позивач сам подарував для дітей. Згідно п.1 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами в порядку окремого провадження, але, оскільки існує спір про право на майно, суд розглядає дану справу в порядку позовного провадження. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Разом із тим згідно зі ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень цієї статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. Позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю з [PERSON] ( [PERSON] ) у період з січня 2004 року по вересень 2018 року. За приписами ч. 2 ст. 3 СК сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю, до уваги беруться показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Про наявність між подружжям [PERSON] та [PERSON] тісних зв`язків, що притаманні подружжю свідчать допитані у ході судового розгляду свідки, які вказували про те, що між позивачем та відповідачем склалися відносини, що притаманні подружжя, проте сторони розірвали у 1997 році шлюб в силу обставин, що склались у їх родині. Так, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] засвідчили про те, що відносини позивача та відповідача носили характер сім`ї, останні мали взаємні права та обов`язки, піклувались один про одного, а їх відносили справляли враження подружжя. Крім того, в підтвердження факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] суду надано: копію договору на оренду квартири від 21.01.2006 рок, де в графі разом з орендатором будуть проживати, крім інших, вказаний [PERSON] , строк дії договору з 31.01.2006 року до 21.01.2007 року, вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.06.2013 року, де в графі данні [PERSON] вказано «одружений, має на утриманні малолітнього сина [PERSON] », спільні фотознімки [PERSON] та [PERSON] , копія заяви [PERSON] від 07.03.2017 року до начальника Шевченківського УП ГУНП у м.Києві, копія спільної заяви [PERSON] та [PERSON] до компетентних органів від 04.04.2017 року, копії з матеріалів цивільної справи 2/759/4307/15, акт про підтвердження фактичного місця проживання від 16.09.2018 року. У постанові Київського апеляційного суду від 25.08.2021 року у справі №759/18167/18 встановлено, що «…Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він від 1993-1994 років знайомий з позивачем та його сім`єю і підтвердив сімейні відносини сторін до вересня 2018 року і проживання за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] дав пояснення, викладені в заяві, посвідченій нотаріусом, в якій стверджував, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю. Вказівка суду щодо відсутності «конкретних обставин проживання позивача» є необґрунтованою, оскільки знайомство свідка протягом 12-13 років з сім`єю, яка проживала по [ADDRESS] весь цей час, мала у власності квартиру, машино місця, автомобілі, постійне спілкування і є підтвердженням постійного проживання позивача за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий з позивачем від 2015 року і був у спірній квартирі один раз. Двері відкрив позивач своїми ключами, тобто у нього був вільний доступ до спірної квартири. Таким чином, свідок [PERSON] підтвердив вільний доступ позивача до спірної квартири, а саме, проживання в квартирі. Свідок [PERSON] суду зазначив, що допомагав позивачу перевозити речі після того, як позивача вигнала його дружина. Перевозили речі двома машинами у вересні 2018 року. Він підтвердив, що позивач мав багато речей в спірній квартирі, тобто видно, що це було його постійне місце проживання. Суд не вказав, що свідок чув розмову між сторонами, що відповідачка заволоділа великою сумою грошових коштів позивача»; «…Із зібраних доказів вбачається, що позивач проживав в квартирі до 15.09.2018 року і відповідачка не заперечувала протягом 8-ми років проти проживання позивача в квартирі і була згідна з проживанням позивача у квартирі…»; «…З огляду на викладене, оскільки колишній член сім`ї (позивач [PERSON] ) не втратив право користування квартирою і має таке право, то колегія суддів вважає за необхідне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов [PERSON] задовольнити частково та зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] » (а.с.81-84 т.1). Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Таким чином, постанова Київського апеляційного суду від 25.08.2021 року у справі №759/18167/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод та визначення порядку користування квартирою, яка набрала законної сили і якою встановлено, що показами свідків підтверджено факт проживання сторін однією сім`єю до вересня 2018 року, та [PERSON] як колишній член сім`ї не втратив право користування спірною квартирою [ADDRESS] , тобто, ухвалюючи рішення у справі, суд, встановивши, що [PERSON] набув у законному порядку право користування спірною квартирою як член сім`ї відповідача та іншого житла немає, зобов`язав [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою, має преюдиційне значення для вирішення цієї справи. Аналізуючи подані докази, які оцінені судом як кожен окремо так і в сукупності між собою, суд вважає доведеним факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2004 року по вересень 2018 рік, адже дані обставини підтверджено, в тому числі показами свідків, які узгоджуються як між собою, так і з іншими наявними у справі доказами. Також, стороною відповідача в ході розгляду справи об`єктивно нічим не було спростовано обґрунтування позовних вимог щодо факту проживання січня 2004 року по вересень 2018 рік однією сім`єю у вказаний позивачем період. Враховуючи наведене, а також приймаючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним факт проживання [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ), як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з січня 2004 року по вересень 2018 рік, тобто наявність усталених відносин, що притаманні подружжю. Що стосується вимог позивача про визнання права власності на машиномісце № [NUMBER] по [ADDRESS] , суд вважає наступне. Відповідно до вимог ч. 3ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Ч. 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Судом встановлено, що 26.12.2006 року відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між АТ ХК «Київміськбуд» та [PERSON] , остання набула у власність машиномісце № [NUMBER] , розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 53-54 т.2). Згідно копії реєстраційного посвідчення № [NUMBER] Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 19.01.2007 року за реєстровим номером 47984 машиномісце № 23 у підземному паркінгу в [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на праві приватної власності (а.с.53 т.2). Разом з тим, судом встановлено, що спірне машиномісце придбане за період спільного фактичного проживання, як чоловіка та жінки та за спільні кошти, тому дане машиномісце відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за сторонами право власності по 1/2 частці спільного майна за кожним. Що стосується вимог позивача щодо поділу квартири [ADDRESS] суд зазначає наступне. 05.05.2010 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири, відповідно до якого остання прийняла в дар від дарувальника безоплатно кв. [ADDRESS] , що належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.02.2006 року. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 26.09.2018 року, яке постановою Київського апеляційного суду від 29.01.2019 року та постановою Верховного суду від 01.07.2020 року залишено без змін, у позовних вимогах [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування кв. [ADDRESS] недійсним відмовлено (а.с.223-225, 226-230, 240-243 т.1). Також, постановою Київського апеляційного суду від 25.08.2021 року, якою рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22.02.2021 року скасовано та ухвалено нове, яким зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , встановлено: «що 05.05.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування. Позивачем підтверджено, що вказаний договір не носить характеру уявного та удаваного правочину, а [PERSON] стверджував, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального» (а.с. 81-84 т. 1). Так п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Судом встановлено, що кв. [ADDRESS] , яку просить позивач поділити, не підлягає поділу між сторонами, оскільки відповідач набула право власності на неї на підставі договору дарування, який є чинним на час розгляду справи, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Що стосується вимог позивача про поділ квартири [ADDRESS] , суд зазначає наступне. 14.08.2013 року між ТОВ «Каштанове місто» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 48-49 т.1). Згідно п. 10 покупець стверджує, що у зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні с ким не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу, що підтверджується заявою. Зміст заяви доведено до відома продавця. З позовом [PERSON] звернувся 15.09.2021 року, справа надійшла до суду 20.09.2021 року. 24.09.2021 року [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування зареєстрованого в реєстрі за № 2870 (а.с 168 т.2), поданим відповідачем до суду 18.10.2023 року. Згідно п. 5 дарувальник стверджує, що на момент придбання квартири у зареєстрованому шлюбі не перебувала та не перебувала у фактичних шлюбних відносинах, що підтверджується письмовою заявою. Квартира, що відчужується за цим договором є її особистою приватною власністю. Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 276459024 від 247.09.2021 року квартира за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (а.с. 169, т.1). Таким чином, суд приходить до висновку, що хоча спірна квартира і була придбана в період проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] , проте була подарована [PERSON] . В матеріалах справи відсутні докази того, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане на ім`я [PERSON] було скасовано, як і відсутні докази визнання недійсним договору дарування спірної квартири. Таким чином, судовим розглядом встановлено, що оскільки договір дарування від 24.09.2021 року, на підставі якого [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] , є чинним, в судовому порядку недійсним не визнавався, договір був наданий відповідачем у 18.10. 2023 року, [PERSON] вимога про компенсацію у розмірі частки зазначеної квартири у рамках цієї справи заявлена не була, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про визнання спільним боргом подружжя [PERSON] та [PERSON] боргу за договором позики від 01.02.2006 року. Судом встановлено, що згідно договору позики від 01.02.2006 року, [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 80 тис. доларів США на придбання квартири [ADDRESS] (а.с. 16-17 т.1). Згідно розписки від 01.02.2006 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 60 тис. доларів США на придбання квартири у м. Києві (а.с.18 т.1). Згідно кредитного договору, укладеного 24.02.2006 року між АКБ «Форум» та [PERSON] , останній отримав кредитні кошти у розмірі 100 тис. доларів США, строком по 24.02.2011 року (а.с.24-25 т. 1) В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, 24.02.2006 року, між АКБ «Форум» та [PERSON] , укладено іпотечний договір, згідно п. 2 якого предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира [ADDRESS] (а.с.29-33 т. 1). Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно із ч. 3 якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 63 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. З огляду на викладене, суд приходить висновку що матеріали справи не містять доказів одержання і використання [PERSON] зазначеної позики саме в інтересах сім`ї, крім того, в договорі вказана мета на придбання квартири [ADDRESS] , однак чи дійсно саме ця позика скерована на її придбання суду не надано. Тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, за недоведеністю. Щодо інших, крім вказаних в даному рішенні, тверджень учасників процесу, письмових доказів, суд зазначає, що вони, були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial