Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

05.02.2024 представник позивача, адвокат Федоренко Володимир Сергійович, звернувся до суду з вказаним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», мотивуючи тим, що згідно з Виконавчим написом нотаріуса №1451, виданим 26.09.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, запропоновано за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна - квартири, що належить [PERSON] , задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 3248517,15 грн, включаючи витрати за вчинення Виконавчого напису. Банк пред`явив до виконання даний виконавчий напис у Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби. 06.09.2019 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №59972628. В рамках даного виконавчого провадження державним виконавцем була винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 11.12.2019. За час знаходження на примусовому виконанні виконавчого напису за постановою Білоцерківського міського відділу ДВС із пенсії [PERSON] було стягнуто 12 860,86 грн та перераховано на рахунок Банку, що підтверджується платіжними дорученнями. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.03.2021 року, у справі № 357/10468/20, виконавчий напис від 26.09.2018, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрований у реєстрі за № 1451, визнано таким, що не підлягає виконанню та рішення набрало законної сили 20.04.2021. 26.01.2022 державним виконавцем Білоцерківського міського відділу ДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №59972628. Таким чином, кошти, стягнуті Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби за Виконавчим написом, який визнано таким, що не підлягає виконанню, підлягають поверненню [PERSON] , як безпідставно набуті відповідачем АТ КБ «Приватбанк», адже правової підстави, на якій було набуто грошові кошти, на теперішній час не існує.\~ При цьому, також варто врахувати, що безпідставно набута сума не підпадає під перелік випадків, коли безпідставне набуте не підлягає поверненню у відповідності до вимог ст. 1215 ЦК України. Тому, просить у судовому порядку стягнути з відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] суму стягненого за виконавчим написом, що був вчинений 26 вересня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за № 1451, в розмірі 12860, 86 грн та понесені судові витрати. 22.03.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 08.05.2024 представник відповідача АТ КБ «Приватбанк», за довіреністю у справі - [PERSON] , подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що проти позовної заяви заперечує в повному обсязі, вважає її не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивачем в своєму позові не доведено, що відповідно до положення ст. 1212 ЦК України, відповідач набув майно або зберіг його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Застосування ст. 1212 ЦК України можливе до недоговірних зобов`язань. Як виснував Верховний Суд зобов`язання із набуття майна без достатньої правової підстави є недоговірним: «означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала» (див. абз. 60 Постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №910/3831/22 від 07 лютого 2024 року). Як можна побачити, ЦК України розрізняє: а) договірні зобов`язання (Розділ III Підрозділ 1 Договірні зобов`язання) та б) недоговірні зобов`язання (Підрозділ 2 Недоговірні зобов`язання), до яких власне і застосовується ст. 1212 ЦК України. Так, Верховний Суд в цій постанові №910/3831/22 від 07 лютого 2024 року зробив наступний правовий висновок «зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно». Відтак Відповідач наголошує, що рішення суду на яке посилається представник позивача, не несе ані правовстановлюючого ані правоскасовуючого значення по відношенню до факту встановлення безпідставності набуття майна. Рішенням суду визнано таким, що не підлягає виконанню - виконавчий напис нотаріуса, який за своєю суттю є механізмом примусового стягнення боргу з боржника. Правова підстава отримання коштів відповідачем ґрунтується на кредитному договорі. По-друге, виконавчий напис нотаріуса за своєю суттю є розпорядженням нотаріуса щодо стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, здійснене на документах, що встановлюють заборгованість. Таким чином, виконавчий напис за своєю правовою природою є не підставою набуття позивачем майна, яка згодом відпала, а є механізмом примусового стягнення боргу за кредитним договором, який і є власне правовою підставою набуття відповідачем коштів. В даному випадку між сторонами існує кредитне зобов`язання, яке є чинним в силу статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Станом на сьогодні Кредитний договір, який, в даному випадку є підставою набуття Відповідачем коштів з повернення кредиту, в судового порядку недійсним не визнано, в будь якому випадку іншого до суду не надано, відтак підставою набуття майна є чинні договірні зобов`язання сторін з повернення кредиту, що виключає застосування статті 1212 ЦК України. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Позивачем в своєму позові не доведено, та не підтверджено доказами, що позивач звертався до відповідача з заявою про повернення стягнутих коштів, та факт відмови в поверненні коштів. З огляду на неналежність обраного позивачем способу захисту своїх нібито порушених прав, його вимоги не можуть бути задоволені.До суду також не надано належних та допустимих доказів факту перерахування коштів на користь відповідача в розмірі 12860,86 грн. Позивачем надано інформацію щодо факту та розміру перерахувань на підставі платіжних доручень. Відповідач звертає увагу, що такі платіжні доручення не є первинним документом, що підтверджує факт отримання відповідачем коштів. Факт отримання грошових коштів відповідачем є факт зарахування коштів на його рахунок і належними доказами означений факт в матеріалах справи не підтверджено. Платіжне доручення, як доказ отримання Відповідачем коштів, не є первинним документом, який підтверджує факт отримання Банком зазначених коштів, більш того навіть не є належним доказом щодо підтвердження факту переказу коштів на рахунок Відповідача, адже відповідно до широкої практики перекази «часто-густо» робляться на рахунки, що не належать стягувачам, або за невірними реквізитами з подальшим поверненням, інакшим призначенням, що не дають змогу ідентифікувати платіж, тощо. Документ не містить в собі реквізити з яких було здійснено перерахування коштів Відповідачу, так само як і реквізити на які було здійснено перерахування коштів. Також., просить визнати поважною причину пропуску строку для подання відзиву та поновити його. Тому, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та застосувати строки позовної давності. Судові витрати покласти на Позивача. 08.05.2024 представник позивача, адвокат Федоренко Володимир Сергійович, подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, [PERSON] не визнаються повністю з огляду на таке. Частинами 2, 3 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставно набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникненні обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Не заслуговують на увагу і доводи відповідача про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження перерахунку на рахунок Банку грошових коштів, адже у матеріалах справи наявні платіжні доручення органу ДВС з реквізитами сторін, їх рахунків та відмітками Державної казначейської служби про здійснення оплати. Відповідачем даний факт не спростовано, не доведено відсутності зарахування стягнутих грошових коштів за виконавчим провадженням від органу ДВС. Таким чином, доводи відповідача є безпідставними, так як позиція останнього заснована на помилковому тлумаченні норм чинного матеріального та процесуального законодавства. Тому, просив відхилити заперечення банку, вказані у відзиві на позовну заяву, позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, яка полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 26.09.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №1451 (а.с. 13), яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , яка є майновим поручителем [PERSON] за його кредитними зобов`язаннями за кредитним договором № KICWGA00000136 від 16.10.2007, укладеним між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» шляхом перерахування коштів на рахунок товариства у розмірі, що становить 3 245 017,15 грн. Витрати за вчинення виконавчого напису нотаріусом в розмірі 3 500,00 грн. 18.03.2021 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, яке набрало законної сили 20.04.2021 (а.с. 6-11), позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус\~ Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., Білоцерківський відділ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 26.09.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною зареєстрований в реєстрі за №1451, про звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить на праві власності [PERSON] . Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 06.09.2019 постановою державного виконавця Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області відкрито виконавче провадження №59972628 з примусового виконання виконавчого напису №1451, виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 3 248 517,15 грн, 11.12.2019 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та 26.01.2022 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку зі скасуванням виконавчого напису, вчиненого 26.09.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною та зареєстрованого в реєстрі за №1451(а.с. 14-17). Встановлено, що в ході виконання виконавчого напису №1451, виданого 26.09.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., по виконавчому провадженню №59972628 з боржника [PERSON] було стягнуто грошові кошти у розмірі 12 860,86 грн на користь стягувача АТ КБ «Приватбанк», що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 18-31). Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначає про безпідставне набуття відповідачем грошових коштів у вказаному розмірі, які стягнуті Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби за виконавчим написом, та необхідність їх повернення на підставі ст. 1212 ЦК України, адже правової підстави, на якій було набуто грошові кошти, на теперішній час не існує, оскільки рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.03.2021 року у справі № 357/10468/20 виконавчий напис від 26.09.2018, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрований у реєстрі за № 1451 визнано таким, що не підлягає виконанню та рішення набрало законної сили 20.04.2021. Представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що позивачем не доведено, що відповідач набув майно або зберіг його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Рішення суду на яке посилається представник позивача, не несе ані правовстановлюючого ані правоскасовуючого значення по відношенню до факту встановлення безпідставності набуття майна. Рішенням суду визнано таким, що не підлягає виконанню - виконавчий напис нотаріуса, який за своєю суттю є механізмом примусового стягнення боргу з боржника. Правова підстава отримання коштів відповідачем ґрунтується на кредитному договорі. Виконавчий напис нотаріуса за своєю суттю є розпорядженням нотаріуса щодо стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, здійснене на документах, що встановлюють заборгованість. Таким чином, виконавчий напис за своєю правовою природою є не підставою набуття позивачем майна, яка згодом відпала, а є механізмом примусового стягнення боргу за кредитним договором, який і є власне правовою підставою набуття відповідачем коштів. В даному випадку між сторонами існує кредитне зобов`язання, яке є чинним в силу статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Станом на сьогодні Кредитний договір, який, в даному випадку є підставою набуття відповідачем коштів з повернення кредиту, в судового порядку недійсним не визнано, в будь якому випадку іншого до суду не надано, відтак підставою набуття майна є чинні договірні зобов`язання сторін з повернення кредиту, що виключає застосування статті 1212 ЦК України. До суду також не надано належних та допустимих доказів факту перерахування коштів на користь відповідача в розмірі 12860,86 грн. Платіжні доручення не є первинним документом, що підтверджує факт отримання відповідачем коштів. Факт отримання грошових коштів відповідачем є факт зарахування коштів на його рахунок і належними доказами означений факт в матеріалах справи не підтверджено. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином;\~ 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають в зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникненні обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2)\~ шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4)\~ відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Згідно з ч.1\~ ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто,відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню інший стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Наведена правова позиція суду по даній справі відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10.10.2018 по справі №757/6937/17-ц, від 20.03.2019 по справі №634/727/16-ц, від 07.09.2019 по справі №752/5986/16-ц, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 31.01.2020 по справі №161/17945/18, від 16.06.2020 по справі №910/22513/17. Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і за яким (виконавчим написом) відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення у стягувача зобов`язання з повернення майна, що набуто ним в ході примусового виконання означеного виконавчого напису, тобто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого рішення суду правова підстава (виконавчий напис) вважається такою, що відпала. Відповідно до ст. 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 06.03.2019 по справі №910/1531/18, від 28.01.2020 по справі №910/16664/18, від 08.09.2021 по справі №201/6498/20, від 08.09.2021 по справі №206/2212/18, від 06.10.2021 у справі №623/363/20. Так, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.03.2021 у справі №357/10468/20, яке набрало законної сили 20.04.2021, виконавчий напис, вчинений 26.09.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим №1451, про звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить на прав власності [PERSON] , визнано таким, що не підлягає виконанню, тому, підстава для примусового стягнення грошових коштів за цим виконавчим написом нотаріуса відсутня, тобто припинила своє існування. Крім того, посилання представника відповідача на висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 342/180/17, не заслуговує на увагу, оскільки висновок щодо застосування норм права, який викладений в зазначеній постанові, стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин в даній справі. Предметом позовних вимог в постанові, на яку посилається представник відповідача є стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних з несвоєчасне повернення позивачу безпідставно отриманих коштів у розмірі 18 454 848,76 грн (що встановлено судовими рішеннями у справі № 910/17567/19), а в даній справі це повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса, який визнано таким, що не підлягає виконанню. Частиною 1 ст. 1213 ЦК України визначено, що особа, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. З платіжних доручень (а.с. 18-31) вбачається, що в ході виконання виконавчого напису №1451, виданого 26.09.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. по виконавчому провадженню №59972628 з боржника [PERSON] було стягнуто на користь стягувача АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти у загальному розмірі 12 860,86 грн, що підтверджується платіжними дорученнями. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження» органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам. Орган державної виконавчої служби та приватний виконавець щодо кожного рахунка ведуть електронний облік і звітність за сумами на рахунках у порядку, визначеному Міністерством юстиції України. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки. Відповідно до п. 1 розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції № 512/5 від 02.04.2012 року, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (далі- Інструкція) стягнуті з боржника грошові суми підлягають зарахуванню на рахунки для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, відкриті Міністерством юстиції України, міжрегіональними управліннями Міністерства юстиції України, відділами державної виконавчої служби в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках, приватними виконавцями - в державних банках, у тому числі рахунки в іноземній валюті (далі - депозитний рахунок). Відповідно до п. 2 розділу VII Інструкції операції з грошовими коштами на рахунках, визначених пунктом 1 цього розділу, здійснюються тільки в безготівковій формі. Не допускаються видача та переказ стягнутих виконавцем сум стягувачам без зарахування на депозитний рахунок. Відповідно до п. 3 розділу VII Інструкції органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем щодо депозитного рахунку заводиться книга обліку депозитних сум (додаток 4), щодо рахунку авансових внесків - книга обліку авансових внесків (додаток 5). Книги обліку ведуться в автоматизовані системі виконавчого провадження. Запис здійснюється шляхом прямого введення обов`язкового складу реквізитів, який установлений для книги. Відповідно до п. 5 розділу VII Інструкції, в органі державної виконавчої служби ведення книг обліку за кожним рахунком здійснюється відповідальною особою, яка визначається розпорядчим документом начальника органу державної виконавчої служби (далі - відповідальна особа органу державної виконавчої служби). Відповідальна особа органу державної виконавчої служби здійснює підготовку розрахункових документів про перерахування коштів, ведення необхідних нарядів банківських документів та розпоряджень державних виконавців, підготовку звітності щодо коштів на рахунках органів державної виконавчої служби. Відповідно до п. 6 розділу VII Інструкції відповідальна особа органу державної виконавчої служби (приватний виконавець або відповідальна особа приватного виконавця) щомісяця до десятого числа наступного місяця розшифровує суми, що залишилися на перше число кожного місяця на депозитному рахунку та рахунку авансових внесків. При цьому не допускається об`єднання в одну суму коштів, що надійшли від одного боржника чи одного стягувача. Відповідно до п. 10 розділу VII Інструкції після отримання з органу Державної казначейської служби України або банку виписок про наявність на відповідному рахунку коштів у книгу обліку негайно вносяться записи. Відповідно до п. 11 розділу VII Інструкції,при надходженні коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби чи рахунок авансового внеску відповідальна особа органу державної виконавчої служби повинна невідкладно повідомити начальника органу державної виконавчої служби, від якого боржника чи стягувача надійшли кошти і в якій сумі. Начальник органу державної виконавчої служби на виписці з рахунку Державної казначейської служби України або банку ставить напис "ознайомлений", підпис та дату ознайомлення. Після цього відповідальна особа органу державної виконавчої служби невідкладно повідомляє державного виконавця про надходження депозитних сум. Державний виконавець на виписці Державної казначейської служби України або банку поряд із сумою, що надійшла на рахунок, ставить дату та підпис. Відповідно до п. 14 розділу VII Інструкції (в редакції чинній на момент здійснення платіжних доручень)перерахування коштів з рахунків органів державної виконавчої служби чи приватного виконавця здійснюється на підставі платіжних доручень. Платіжне доручення підписується начальником органу державної виконавчої служби та відповідальною особою органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем. Копії платіжних доручень (реєстри до платіжних доручень) про перерахування коштів стягувачам долучаються до матеріалів виконавчого провадження, яким визначено належність указаних коштів стягувачам. Отже, судом встановлено, що платіжні доручення надані позивачем є належними та допустимими доказами перерахування коштів на користь стягувача АТ КБ «Приватбанк» та вказані грошові кошти у розмірі 12860,86 грн. були стягнуті з [PERSON] в межах виконавчого провадження №59972628, по примусовому виконанню виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим №1451 від 26.09.2018. Тому, враховуючи вищевикладене, та те, що правові підстави набуття АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів у сумі 12860,86 грн, що стягнуті з [PERSON] в погашення боргу за виконавчим написом приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. зареєстрованого в реєстрі №1451 та вчиненого 26.09.2018, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.03.2021 у справі №357/10468/20, що набрало законної сили 20.04.2021, визнаний таким, що не підлягає виконанню, відпали, то суд прийшов до висновку, що отримані відповідачем кошти в сумі 12860,86 грн підлягають поверненню позивачу відповідно до вимог статті 1212 ЦК України. Крім того, суд враховує той факт, що відповідач не надав до суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти стягнуті з [PERSON] в сумі 12860,86 грн, в межах виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого напису №1451 від 26.09.2018 вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., ним не отримано чи вони утримуються ним за наявності правових підстав чи були повернуті позивачу. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України ). Відповідно до норми ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Представник відповідача заявив про застосування строку позовної давності, однак, не зазначив належного обґрунтування щодо пропуску стороною позивача вказаних строків. Водночас, суд зазначає, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.03.2021 у справі №357/10468/20, яке набрало законної сили 20.04.2021, було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 26.09.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим №1451, про звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить на прав власності [PERSON] , а позивач звернулася до суду з даним позовом 05.02.2024, отже позов подано в межах трирічного строку на звернення до суду. Також, слід зазначити, що згідно п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Так, Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 24 лютого 2022 року було введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, Указом Президента України №133/2022 було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 26 березня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України №259/2022 від 18.04.2022, було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України №341/2022 від 17.05.2022, було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 травня 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України від 12 серпня 2022 року, строк дії воєнного стану продовжено з 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України №757/2022 від 16.11.2022 строк дії воєнного стану продовжено з 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента №58/2023 від 06.02.2023 строк дії воєнного стану продовжено з 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, Указом Президента №254/2023 строк дії воєнного стану продовжено з 20 травня 2023 року строком на 90 діб, Указом Президента №451/2023 строк дії воєнного стану продовжено з 18.08.2023 строком на 90 діб, Указом Президента № 734/2023 від 06.11.2023, строк дії воєнного стану продовжено з 15.11.2023 строком на 90 діб, Указом Президента №49/2024 від 05.02.2024 строк дії воєнного стану продовжено до 13.05.2024 та Указом Президента № 271/2024 від 06.05.2024 строк дії воєнного стану продовжено з 14.05.2024 строком на 90 діб, тобто до 12 серпня 2024 року. Таким чином, загальна позовна давність (три роки) на даний час не сплинула і триватиме щонайменше аж до закінчення дії воєнного стану в Україні. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Позивачка при подачі позову до суду сплатила судовий збір в розмірі 1211,20 грн. (а.с. 12). Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, суд стягує з відповідача на користь позивачки судові витрати у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved