Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача КМР, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину майна за набувальною давністю. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що [INFO] помер дідусь позивача [PERSON] . Після смерті останнього відкрилась спадщина на належне йому майно, яка складається з частини квартири [ADDRESS] , де останній був зареєстрований та проживав. На момент відкриття спадщини, згідно законодавства, що діяло на момент відкриття спадщини єдиним спадкоємцем після померлого [PERSON] був його син та батько позивача - [PERSON] . Проте, останній спадщину в передбаченому законом порядку не прийняв та [INFO] помер. Позивач з 1992 року і по теперішній час проживає, зареєстрована у квартирі [ADDRESS] та є власником частини спірної квартири. З метою реалізації своїх спадкових прав, позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті дідуся та батька. Однак, постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори № 5391/02-31/6 від 23.11.2023 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] з огляду на положення ЦК УРСРС від 18.07.1963, який діяв на момент смерті дідуся [PERSON] , оскільки онуки мали право на спадкування тільки за правом представлення. Враховуючи те, що батько позивача на момент смерті дідуся був живий, відтак остання не є спадкоємцем. На підставі викладеного, позивач просить визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] в порядку набувальної давності після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17.01.2024 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28.02.2024 витребувано від П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори завірену належним чином копію спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18.04.2024, яка занесена до протоколу судового засіданні, підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримала просила позов задовольнити з викладених підстав. Відповідачем - Київською міською радою, не забезпечено явку свого представника, про день, час та дату розгляду справи повідомлено належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення та довідки про доставку електронного листа. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі Відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності Відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора в судове засіданні не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Письмові матеріали справи містять заяву представника третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору про розгляд справи у відсутність представника нотаріальної контори, ухвалити рішення згідно чинного законодавства. Вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положення ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно копії свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про народження, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого вказано [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про народження, [PERSON] народилася [INFO] , батьками якої вказано [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу, [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » в результаті укладення шлюбу 29.04.1995. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] доводиться батьком [PERSON] та дідусем [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 30.12.1994, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Відповідно до відповіді відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА від 23.09.2021 [PERSON] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] у період з 20.05.1993 по 22.01.1998, знятий з реєстраційного обліку по смерті. За вказаної адресою станом на 03.01.1998 зареєстровані [PERSON] з 23.01.1992 по теперішній час та [PERSON] з 29.01.1998 по теперішній час. Матеріали спадкової справи № 1479/2023 до майна померлого [PERSON] містять копію заповіту [PERSON] вчинений 18.09.1997, відповідно до змісту якого спадкодавець [PERSON] заповів грошові кошти, що зберігаються на рахунку № [NUMBER] в Ощадному банку 5397/0417 Дарницького району м. Києва [PERSON] . Згідно копії спадкової справи № 1479/2023 до майна померлого [PERSON] , із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на другу частину квартири [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON] звернулась позивач [PERSON] . Проте, 23.11.2021 державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Вказана постанова обґрунтована тим, що [PERSON] склав заповіт на ім`я [PERSON] лише на грошові вклади, інші заповіти у Спадковому реєстрі відсутні, спадкова справа після його смерті не відкривалась. Син [PERSON] - [PERSON] на момент смерті спадкодавця був живим, відтак враховуючи положення ст. 529 ЦК УРСР, при відсутності спадкоємців першої черги або про неприйнятті ними спадщини, а також у разі коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують в рівних частках брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька , так і з боку матері (друга черга). Таким чином підстав закликати до спадкування онуків немає. Згідно із частиною 2 статті 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність права власності не встановлена судом. Верховного Суду України від 01.07.2013 у листі "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ", вказував , що за нормами Цивільного кодексу України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини. Право власності може набуватись різними способами, які поділяються на дві групи: первинні, тобто такі, які не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва. За Цивільним кодексом України до первинного способу набуття права власності відноситься: набуття права власності на новостворену (виготовлену) річ (у т. ч. на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК); набуття права власності на перероблену річ чи на зібрані плоди або привласнені (добуті) загальнодоступні дари природи, у т.ч. в результаті полювання на диких звірів, вилову риби (ч. 2 ст. 189, статті 332, 333 ЦК); визнання права власності за певних умов на самочинне будівництво (ст. 76 ЦК); набуття права власності на скарб, знахідку, бездоглядну домашню тварину або інше безхазяйне майно, у т. ч. на майно, від якого відмовився або на яке втратив право попередній власник (статті 335, 336, 337, 338, 340, 341, 343 ЦК); набуття права власності на майно добросовісним набувачем від не уповноваженого відчужувача у разі відмови власнику у задоволенні позову про його витребування (статті 330, 388, 389 ЦК); набуття права власності за набувальною давністю на окремі об`єкти (ст. 344 ЦК). До похідних способів належить набуття цього права: на підставі правочинів (ст. 334 ЦК); в порядку спадкування після смерті громадянина (ст. 1216 ЦК); в порядку правонаступництва при реорганізації юридичної особи (ч. 2 ст. 104, статті 107, 109 ЦК); у випадку приватизації державного майна та майна, що перебуває у комунальній власності (ст. 345 ЦК). Похідними способами набуття права власності, зазвичай, є різні договори: купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, оренди з викупом, а також спадкування майна або правонаступництво щодо майна юридичних осіб або публічно-правових утворень. Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів. Цивільний кодекс України розглядає набувальну давність як первинний спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Відповідно до статті 344 ЦК України особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) постанова від 14.05.2019 виснувала про те, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Добросовісність заволодіння майном особою полягає в її переконанні, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до неї законно, а саме, особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності чи володіння майном. При цьому факт обізнаності особи про те, що вона не є власником не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Відкритість володіння полягає в тому, що фактичний незаконний володілець майна, здійснюючи володіння повинен ставитись до речі як до своєї власної (експлуатувати, вживати необхідні заходи до утримання), не приховуючи цього факту від інших осіб. При цьому від давнішнього володільця не вимагається здійснення активних дій для демонстрації свого володіння іншим особам, а вимагається лише утримання від дій, спрямованих на його приховування. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК набрав чинності з 01.01.2004, то набувальна давність може застосовуватись для набуття права власності на майно, володіння яким почалося не раніше 01.01.2004. Така правова позиція міститься в ухвалі Верховного Суду України від 20.02.2008 у справі № 6-27245св07. Позовна заява подана позивачем з дотриманням вказаних положень чинного законодавства щодо періоду, в який може застосовуватись набувальна давність. Положення п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснює, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Також, статтею 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Так, у рішенні від 30.11.2004 у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою NQ 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved