Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] , через представника - адвоката Юзефовича А.О., з позовом до [PERSON] про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння. Згідно заявлених вимог, представник позивача просив суд витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2223607680000. Вимоги позиву обґрунтовані тим, що [PERSON] є двоюрідним братом [PERSON] , яка проживала у квартирі [ADDRESS] , що належала їй на праві власності. З огляду на те, що вони обидва є людьми похилого віку та постійно мешкають у різних містах, особисто бачились зрідка, проте, постійно підтримували особистий зв`язок за допомогою телефону. У квітні 2020 року [PERSON] раптово перестала відповідати на телефонні дзвінки, чим викликала велике занепокоєння позивача, який після цього особисто поїхав за місцем проживання своєї сестри для з`ясування причин, що заважали їй вийти з ним на зв`язок. Приїхавши до квартири, в якій мешкала його сестра, позивач від сусідів дізнався, що 17 квітня 2020 року вона померла, а організацією поховання займались державні органи. При цьому, сама квартира, в якій проживала [PERSON] , була опечатана поліцією. Звернувшись до Дніпровського управління поліції Національної поліції у м. Києві, позивач дізнався, що за фактом смерті [PERSON] розпочато кримінальне провадження за ч. 1 ст. 115 КК України, у зв`язку з чим і було опечатано квартиру. Зважаючи на відсутність у померлої [PERSON] будь-яких інших родичів, відомих позивачеві, окрім нього, 19 червня 2020 року останній, у відповідності до ст. 1269 ЦК України, звернуся до органів нотаріату України із заявою про прийняття спадщини після смерті громадянки [PERSON] . Однак оформити свої спадкові права позивачеві не вдалось, оскільки він не мав змоги документально обґрунтувати підстави для свого закликання до спадкування внаслідок відсутності документів, що підтверджують його родинні відносини з померлою. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2021 року встановлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] є двоюрідною сестрою [PERSON] , [INFO] . На сьогодні позивач є єдиним спадкоємцем померлої [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що на початку 2021 року, приїхавши до м. Києва, він вирішив навідатись до квартири спадкодавця для того, щоб перевірити стан пломб, якими вона опечатана, на предмет пошкоджень. Та діставшись квартири позивач виявив, що пломби зникли, а сусіди повідомили йому, що періодично до квартири приходять сторонні особи, які пропонують дану квартиру для огляду з метою подальшого продажу. З інформаційної довідки позивачу стало відомо, що з 17 листопада 2020 року право власності на квартиру, яка є спадковим майном, зареєстроване на невідомого позивачу громадянина - [PERSON] , підставою виникнення права власності на квартиру якого був договір купівлі-продажу квартири посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. При цьому, 10 листопада 2020 року, позивач намагався отримати інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири, проте відомості про реєстрацію за будь-ким права власності на квартиру було відсутнє за будь-якою особою, оскільки на момент отримання [PERSON] права власності на квартиру Державний реєстр речових прав на нерухоме майно не існував, та відповідно відомості до нього не вносились. 11 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, що належала померлій [PERSON] , за невідомою особою - [PERSON] , на підставі договору дарування від 06 жовтня 2009 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мегедь Л.К. та зареєстрований в реєстрі за №517. Однак, згідно з відповіддю Київського обласного державного нотаріального архіву, отриманою в ході досудового розслідування, в результаті перевірки архівного фонду №63 (справи приватного нотаріуса Мегедь Л.К.) договору відчуження квартири [ADDRESS] серед справ не виявлено, що свідчить про те, що договір, який був використаний невстановленими особами для реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] є підробленим. Разом з тим, листом від 15 липня 2021 року за № 32599/6.3-21/6.3 за підписом начальника Управління нотаріату позивача повідомлено, що відповідно пункту 1 статті 30, статті 30-1 Закону України "Про нотаріат" нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. припинено з 16 листопада 2009 року згідно з наказом Головного управління юстиції у Київській області від 10листопада 2009 року № 966/1 «Про припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К.» Представник позивача зазначає, що в ході досудового розслідування в межах кримінального провадження №42021101040000022 від 11 лютого 2021 року було встановлено, що згідно з матеріалами, які є в наявності у КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», 03 листопада 2020 року приватний нотаріус Бригіда В.О. самостійно звернувся до підприємства із заявою про отримання інформації щодо реєстрації права власності на зазначену квартиру та отримав відповідь 06 листопада 2020 року, про що свідчить його особистий підпис на заяві. За наявним кодом перевірки БТІ, що міститься в примірнику заяви було встановлено, що 04 листопада 2020 року Бригіда В.О. отримав довідку, в якій зазначено, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Надалі [PERSON] відчужив вказану квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25 березня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дереберою Т.О. 26 березня 2021 року [PERSON] відчужив вказану квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. Представник позивача вважає, що відчуження квартири [ADDRESS] відбулось після смерті [PERSON] , незважаючи на те, що остання квартиру нікому не продавала, не відчужувала іншим шляхом, у тому числі шляхом укладення договору дарування, та до дня смерті у ній проживала, а відчуження вказаної квартири відбулось у позазаконний спосіб. На думку позивача єдиним ефективним способом захисту прав та інтересів позивача [PERSON] є витребування майна із чужого незаконного володіння. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 серпня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.61-63) Також Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 серпня 2021 року частково задоволено заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Юзефовича А.О. про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , право приватної власності на яку зареєстровано за [PERSON] . (т.1 а.с.64-65, 71) 12 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , поданий представником - адвокатом Коротенко Є.О., в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що через неподання договору на правничу допомогу неможливо встановити обсяг повноважень представника позивача. Крім того, відповідач вважає, що позивач помилково обрав спосіб захисту, оскільки з позовом про витребування майна може звернутись лише його власник, проте до позову не додано жодного доказу набуття позивачем права власності, а посилання позивача про його необізнаність щодо відчуження двоюрідною сестрою квартири не може бути підставою для задоволення даного позову. На час укладання договору спадкодавець була молодою жінкою, а факт того, що позивач не знав про смерть сестри, свідчить, що вони не підтримували міцних зав`язків. Також відсутні докази наявності у померлої будь-яких хвороб, які б свідчили про її недієздатність. Також у відзиві зазначено, що відповідач вважає себе добросовісним набувачем, оскільки відповідно до чинного законодавства, на платній основі оформила договір купівлі-продажу, придбала майно у фізичної особи, який фактично був власником нерухомого майна за договором купівлі-продажу. За твердженням відповідача, викладеним у відзиві, вона не знала про кількість здійснених відчужень квартири, тому твердження позивача про її роль у протиправних діях є образливими. В межах кримінального провадження відповідача не викликали до поліції. Наразі немає рішення по кримінальному провадженню, отже немає підстав вважати, що майно отримано внаслідок будь-яких протиправних дій. Також відповідач вважає даний позов передчасним, а визначальним для надання правильної оцінки фактичним обставинам справи є дослідження правомірності саме першого відчуження квартири. (т.1 а.с.76-79) 03 листопада 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача [PERSON] , подана представником - адвокатом Юзефовичем А.О., в якій зазначається про наявність повноважень представника, який здійснює представництво інтересів клієнта на підставі ордеру. Також позивач не погоджується з доводами відзиву щодо неправильного обрання способу захисту порушених прав. Крім того, у відповіді зазначається, що реєстрація права власності не є підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права. Крім того, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця, який прийняв спадщину, права на неї. За доводами відповіді, позивачем надано достатньо доказів, що квартира перейшла до [PERSON] поза волею спадкодавця, внаслідок неіснуючого правочину. Щодо доводів відзиву також зазначено, що у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами та має право звернутись до суду з позовом про витребування майна. Позивач не погоджується, що дослідження правомірності першого відчуження квартири має відбуватися лише в межах кримінального провадження тому відсутність вироку не може заслуговувати на увагу. (т.1 а.с.91-100) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року витребувано у Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» належним чином завірені копії правовстановлюючих документів та заяв про реєстрацію права власності щодо об`єкта нерухомості - квартири [ADDRESS] , з моменту першої реєстрації права власності на об`єкт по теперішній час. Витребувано у Київського обласного державного нотаріального архіву Міністерства юстиції України: копію договору дарування квартири [ADDRESS] від 06 жовтня 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мегедь Лорою Костянтинівною та зареєстрованого в реєстрі за №51; копію записів із журналу реєстрації правочинів, зареєстрованих приватним нотаріусом Мегедь Лорою Костянтинівною за період з 01 жовтня 2009 року по 31 жовтня 2009 року; витяг із нотаріальної книги правочинів (копії записів із нотаріальної книги правочинів) приватного нотаріуса Мегедь Лори Костянтинівни за період з 01 жовтня 2009 року по 31 жовтня 2009 року щодо реєстрації договору дарування (відчуження будь-яким іншим чином) громадянкою [PERSON] квартири [ADDRESS] . Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича завірену належним чином копію матеріалів нотаріальної справи з посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 17 листопада 2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за реєстровим №432. Витребувано у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Деребери Тетяни Олександрівни завірену належним чином копію матеріалів нотаріальної справи з посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 25 березня 2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за реєстровим №406. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Степаненка Дмитра Васильовича завірену належним чином копію матеріалів спадкової справи №01/2020, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , номер у спадковому реєстрі - 66008859. (т.1 а.с.187-188, 193-195) 24 січня 2022 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] про зміну предмету позову, подана представником адвокатом Юзефовичем А.О. Згідно заявлених вимог в цій заяві, позивач просить: визнати недійсним договір дарування квартири від 06 жовтня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мегедь Л.К, зареєстрований в реєстрі за №517; витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2223607680000. (т.2 а.с.136-142) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 червня 2022 року залучено до участі у справі співвідповідача - [PERSON] та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: [PERSON] ; [PERSON] ; приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіду Володимира Олександровича, приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дереберу Тетяну Олександрівну; приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ганчук Юлію Ярославівну. (т.2 а.с.145-146, 154-156). 26 вересня 2022 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому відповідач просить розглянути справу відповідно до закону, з урахуванням того, що вона ніколи не укладала договору дарування з [PERSON] і не знає хто це, не була власником квартири, з приводу якої розглядається справа і не продавала її [PERSON] чи комусь іншому. Тому вважає невірними доводи позивача про те, що договір був незаконним та наслідком шахрайських дій. Також відповідач вважає, що її паспортні дані були незаконно використані невідомими людьми з власною незаконною метою, до чого відповідач ніколи причетна не була. Крім того зазначає, що в 2007 році у неї викрали паспорт, після чого відповідач отримала новий. Зазначає, що код також був підроблений, а вона ніколи не мешкала в Обухові. (т.2 а.с.199-201) 04 жовтня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача [PERSON] , подана представником - адвокатом Юзефовичем А.О., в якому позивач зазначає, що відповідач [PERSON] підтверджує обставини, викладені позивачем в тексті позовної заяви, зокрема щодо не укладання договору дарування від 06 жовтня 2009 року. За доводами відповіді, в дійсності, у 2009 році квартира не відчужувалась. Вказує на відсутність доказів, які б спростовували твердження відповідача [PERSON] . Крім того, БТІ не надало відомостей про те, що остання була власником квартири чи інша особа крім [PERSON] . Позивач вважає переконливими твердження [PERSON] , що вона не брала участі в укладанні договору дарування. (т.2 а.с.224-228) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року витребувано у Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві наявний у матеріалах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №42021101040000022 від 11 лютого 2021 року, оригінал договору дарування від 06 жовтня 2009 року, укладений від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мегедь Л.К. та зареєстрований в реєстрі за №517. Витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві оригінали підписаних особисто [PERSON] документів щодо оформлення пенсії, наявні в матеріалах паперової пенсійної справи [PERSON] , [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] . Витребувано у Приватного акціонерного товариства «Київська кондитерська фабрика «Рошен» оригінали документів, складених власноруч та/або підписаних особисто колишнім працівником Приватного акціонерного товариства «Київська кондитерська фабрика «Рошен» [PERSON] , [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] , за період з 2005 року по час звільнення. (т.3, а.с. 46-47, 51-53, 63-64) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року витребувано у Дніпровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві оригінал паспорта громадянина України [PERSON] , [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] , який є речовим доказом у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12020100040002801 від 23 квітня 2020 року та який переданий на зберігання до камери схову речових доказів Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві. Витребувано у Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області оригінал заяви [PERSON] , [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] , про видачу паспорта громадянина України. Витребувано у Шістнадцятій київській державній нотаріальній конторі оригінал заяви про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] , складеної її донькою - [PERSON] , [INFO] , та інші документи, підписані особисто [PERSON] в ході оформлення спадщини, які містяться в матеріалах спадкової справи №537. Витребувано у Дарницькій районній в місті Києві державній адміністрації оригінал наявної в архівній приватизаційній справі на квартиру [ADDRESS] , особисто підписаної [PERSON] , [INFO] , заяви від 28 вересня 1994 року про приватизацію квартири. Витребувано у Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» оригінал заяви про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , а також оригінали інших наявних документів за період з 1994 року по 2020 рік, складених та підписаних особисто [PERSON] , [INFO] . Витребувано у Дарницького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) оригінали документів (заяв, копії завірених власним підписом документів тощо), які були складені та/або підписані власноручно [PERSON] , [INFO] , під час отримання свідоцтва про смерть її матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (актовий запис про смерть №233 від 24 лютого 1998 року), а також під час укладання шлюбу з громадянином України [PERSON] , [INFO] , та отримання відповідного свідоцтва (актовий запис про шлюб №86 від 04 березня 1995 року). Витребувано у Обслуговуючого кооперативу «Садівниче товариство «Январець» оригінали документів будь-якого змісту, складені та/або підписані особисто членом кооперативу [PERSON] , [INFO] , в період з 2000 року по 2020 рік. (т.4, а.с.104-105, 111-114) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 травня 2023 року призначено в даній справі судову почеркознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено до отримання висновку судової експертизи. (т.4 а.с.226-227, 228-231) 06 грудня 2023 року з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали цивільної справи разом з висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №20152/23-32 від 05 грудня 2023 року. (т.5 а.с.4-8) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року поновлено провадження у справі. (т.5 а.с.15-16) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.5 а.с.48-51) Представник позивача [PERSON] - адвокат Юзефовичем А.О в судовому засіданні позов, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснив, що спадкодавець не укладала договору дарування квартири, крім того, всі рахунки на квартиру були на спадкодавця, згідно з нумерацією, цей договір не міг бути укладений в зазначену на ньому дату, в державному архіві такого договору немає. Також зазначив, що наступні договори є нікчемними, оскільки перший договір є неукладеним та вказав на наявність сумнівів щодо добросовісності останнього власника квартири, яка уклала договір на наступний день після договору, який укладався до нього. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просив позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що з двоюрідною сестрою спілкувався телефоном, мав добрі родинні відносини, зупинявся у неї. Пояснив, що спадкодавець була адекватною людиною, не могла подарувати квартиру сторонній людині, проживала в цій до смерті. Також зазначив, що він є єдиним спадкоємцем, оскільки його не повідомили про смерть сестри, дізнався про це після поховання. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити та зазначила, що заплатила за квартиру 40 000,00 доларів США, придбала її через ріелторську контору, подивилась квартиру і через три дні уклала договір, з власником зустрілась у нотаріуса. Також пояснила, що дала 10 000,00 доларів США завдатку ріелтору, до цього 5 місяців шукала квартиру, угоди з ріелтором не укладала, нотаріуса знайшов останній. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Як убачається з наявних в матеріалах справи документів, згідно з даними реєстрових книг КП КМР «КМ БТІ», первинна реєстрація права власності на кв. [ADDRESS] була проведена за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 жовтня 1994 року відділом приватизації житла Харківської райдержадміністрації, в подальшому право власності на цієї квартири перейшло від [PERSON] до [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 16 вересня 1998 року державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О., зареєстрованого в реєстрі за №5-3002 (т.2 а.с.7-9) Право власності на кв. [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] КП КМР «КМ БТІ» в передбаченому на той час порядку (т.2 а.с.33) 17 квітня 2020 року [PERSON] померла (т.2 а.с.19-20). 23 червня 2020 року [PERSON] звернувся до органів нотаріату України із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] (т.2 а.с.15), на підставі якої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком Д.В. заведено спадкову справу (т.2 а.с.15-66), за матеріалами якої інші особи, які у визначені законом строки прийняли спадщину та підтвердили право на спадкування, відсутні. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2021 року встановлено факт родинних відносин [PERSON] та [PERSON] , а саме, що [PERSON] , яка померла [INFO] є двоюрідною сестрою [PERSON] , [INFO] . (т.1 а.с.42-43) В матеріалах справи наявна копія договору дарування квартири від 06 жовтня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., зареєстрованого в реєстрі за № 517, за яким [PERSON] зобов`язалась передати у власність [PERSON] , а остання зобов`язалась прийняти кв. [ADDRESS] (т.3 а.с.94-95, 147-148) При цьому, згідно відповіді Міністерства юстиції України від 30 січня 2023 року, серед нарядів Фонду №63, переданих приватним нотаріусом Мегедь Л.К. на зберігання до державного архіву, договір дарування від 06 жовтня 2009 року за реєстровим №517 відсутній. Відповідно до внутрішнього опису справи «Договори відчуження квартири та документи, на підставі яких вони посвідчувались» за 2009 рік сформовано з 29 квітня 2009 року по 07 жовтня 2009 року, договір дарування від 06 жовтня 2009 року за реєстровим №517 не міститься. Разом із тим, в наряді «Договори відчуження квартири та документи, на підставі яких вони посвідчувались» останній реєстровий №500 і саме за 07 жовтня 2009 року. (т.3 а.с.237) Також у матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2020 року, за умовами якого [PERSON] передає кв. [ADDRESS] у власність [PERSON] , а останній приймає її і сплачує обговорену грошову суму. (т.2 а.с.103-104, т.3 а.с.150-153) Крім того, за матеріалами справи вбачається, що 25 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу квартири, за умовами якого [PERSON] набуває у власність кв. [ADDRESS] . (т. 2 а.с.101-102, т.3 а.с.162-164) 26 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого [PERSON] передає кв. [ADDRESS] у власність [PERSON] , а остання приймає вказану квартиру і сплачує за неї обговорену грошову суму. (т. 1 а.с.84, 128) Згідно висновку експерта за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №755/13044/21 від 05 грудня 2023 року №20152/23-32, проведеної на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 17 травня 2023 року, підпис від імені Дарувальника, наявний в рядку «Дарувальник _______ [PERSON] » на договорі дарування квартири від 06 жовтня 2009 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., зареєстрованому в реєстрі за №517, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. (т.5 а.с.4-14) За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову) та можливість поновлення/захисту прав, свобод чи інтересів позивача в обраний позивачем спосіб. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно положень ч.1 та 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. (ч.1 ст. 1265 ЦК України) Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, за виключенням права на розпорядження нею. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. В матеріалах справи наявні копії документів, якими позивач підтверджує належність спадкодавцю [PERSON] права власності на кв. [ADDRESS] , а саме: свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 жовтня 1994 року відділом приватизації житла Харківської райдержадміністрації, та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 16 вересня 1998 року державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О., зареєстрованого в реєстрі за №5-3002 (т.2 а.с.7-9) Право власності на кв. [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] КП КМР «КМ БТІ» в передбаченому на той час порядку (т.2 а.с.33) Позивач [PERSON] у визначені законом строки звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Степаненка Д.В. із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] , на підставі якої заведено спадкову справу, за матеріалами якої інші особи, які у визначені законом строки прийняли спадщину та підтвердили право на спадкування, відсутні. (т.2 а.с.15-66) Враховуючи наведене, позивач, як єдиний спадкоємець [PERSON] , який у визначені законом строки прийняв спадщину, яка належить йому з часу відкриття спадщини, правомірно звернувся до суду з позовом про витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України. З доказів, наявних в матеріалах справи, зокрема висновку судової експертизи та відповіді Міністерства юстиції України, беззаперечно вбачається, що спадкодавець [PERSON] , будучи власником квартири [ADDRESS] , не виявляла волі на відчуження належної їй на праві власності квартири, оспорюваного договору дарування квартири не укладала, а відтак, спірна квартира вибула з її володіння поза волею власника. Тобто, всі подальші договори купівлі-продажу спірної квартири було укладено [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі неіснуючого правовстановлюючого документу - договору дарування квартири від 06 жовтня 2009 року, сторонами якого були вказані [PERSON] та [PERSON] , яка не мала права на відчуження цієї квартири. Відповідно ст. 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 77 - 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. На виконання вимог ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України, відповідачами та третіми особами не надано суду належних, достовірних та достатніх доказів на спростування доводів позивача, натомість відповідачем [PERSON] зайнято пасивну позицію щодо неналежності позивача та добросовісності останнього набувача. Оцінюючи правильність обраного позивачем способу захисту в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, суд виходить із такого. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) зазначено, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)». У постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 183/2535/16 (провадження № 61-9270св18) зазначено, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) зроблено правовий висновок, згідно якого, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов. Суд відхиляє як необґрунтовані доводи сторони відповідача [PERSON] про те, що вона є добросовісним набувачем, оскільки придбала квартиру за допомогою ріелторської контори та сплатила за неї грошові кошти, з огляду на встановлені судом обставини вибуття спірного нерухомого майна з володіння [PERSON] поза волею власника. При цьому суд звертає увагу на те, що договір купівлі-продажу квартири укладений між [PERSON] та [PERSON] 26 березня 2021 року, тобто на наступний день після укладання 25 березня 2021 року договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , в той же час відповідач [PERSON] в судовому засіданні наполягала на тому, що вона тривалий час підшукувала квартиру для придбання. Вказані обставини нівелюють доводи відповідача [PERSON] щодо її обачливості та добросовісності як покупця спірного майна, оскільки хронологічно право власності набувалось нею на спірне майно на наступний день після попереднього відчуження квартири, що мало б викликати розумні сумніви у будь-якої розсудливої особи. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині витребування майна і необхідність захисту порушеного права [PERSON] шляхом витребування майна - квартири [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] на користь позивача в порядку ст. 388 ЦК України. При цьому суд враховує положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, яка гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Поняття «мирне володіння майном», крім законності його набуття, передбачає, що воно не порушує прав та законних інтересів інших осіб. Як встановлено судом, спірна квартира вибула з володіння єдиного законного власника поза його волею, а отже перебування спірного майна у володінні відповідача [PERSON] наразі порушує права позивача, які підлягають захисту. Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності (користування) відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності (користування) на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року). Суд не вбачає, що відібранням у відповідача квартири на неї покладається надмірний тягар або порушується принцип на мирне володіння майном, оскільки [PERSON] , із власності якої витребовується квартира, не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до особи, у якої вона придбала цю квартиру, про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 522/11473/15-ц, від 13 лютого 2020 року у справі № 761/8499/15-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17. Доводи відзиву щодо необґрунтованого прийняття позовної заяви до розгляду та допуск у справу неуповноваженого представника базуються на нічим не підтверджених припущеннях відповідача, оскільки представник позивача в даній справі діє на підставі ордеру (т.1 а.с.53), виданого у встановленому законом порядку, що прямо передбачено п.2 ч.4 ст. 62 ЦПК України. Разом із тим, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири від 06 жовтня 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мегедь Л.К, зареєстрованого в реєстрі за №517, враховуючи наступне. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України). Відповідно до статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. (частина четверта статті 203 ЦК України) Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). Також у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16 (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що: «у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від указаного висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), та зазначила, що: «порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняттям та використанням іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав). Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується. […] Суд апеляційної інстанції, врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц, зробив обґрунтований висновок про відмову в позові [PERSON] з підстав обрання позивачкою неефективного (неналежного) способу захисту, роз`яснивши, що відмова в задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє її права заявити позов про усунення перешкод у використанні спірного нежитлового приміщення». У постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 450/776/17 (провадження № 61-382св22) зроблено висновок, що: «у справі, що переглядається, суди, встановивши, що [PERSON] не підписувала оспорюваний договір дарування від 24 липня 2008 року, тобто, що цей договір є неукладеним, зробили помилковий висновок про наявність підстав для визнання його недійсним. За встановлених судами обставин справи у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту. […] У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що спірне майно вибуло з володіння [PERSON] не з її волі, за безвідплатним договором, який вона не підписувала, у зв`язку з чим [PERSON] не мав правових підстав для подальшого відчуження [PERSON] спірного майна. Тому Верховний Суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування від 07 жовтня 2011 року спірного житлового будинку також необхідно відмовити з огляду на те, що такий спосіб захисту не є ефективним. За обставинами цієї справи за умови, що право власності на спірне спадкове майно спочатку було зареєстровано на [PERSON], а після смерті спадкодавиці - на [PERSON], то належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, як спадкоємця, є пред`явлення вимоги про витребування майна на підставі статті 388 ЦК України - від останнього набувача [PERSON].» Оскільки із доказів, наявних в матеріалах справи, встановлено, що [PERSON] в дійсності не укладала договір дарування від 06 жовтня 2009 року, належне їй майно вибуло із її власності поза її волею, відтак, договір дарування не можна вважати укладеним, а отже, і визнавати недійсним. Крім того, визнання договору дарування недійсним не є ефективним способом захисту прав власника, що є самостійною підставою для відмови в цій позовній вимозі. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц,провадження № 14-651цс18). Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороною недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі (правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 31 січня 2024 року в справі № 758/9989/16-ц (провадження № 61-311св23)). Відтак, позов не підлягає задоволенню в даній частині через неефективність обраного позивачем способу захисту. Суд враховує, що права, свободи та інтереси позивача як спадкоємця власника майна в достатній мірі захищені судом шляхом задоволення вимоги про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння відповідача, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду про належний спосіб захисту прав власника, яким є віндикаційний позов. З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню, а саме - витребуванню з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2223607680000. В частині визнання договору дарування недійсним позов задоволенню не підлягає. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 11 577,00 грн (11 350,00 грн за вимогою про витребування майна та від 454,00 грн - сплачені за заявою про забезпечення позову), а також пропорційно до розміру задоволених позовних вимог витрати позивача, пов`язані з проведенням судової експертизи в сумі 5 377,05 грн. Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В позовній заяві викладена відповідна заява. Згідно вимог п.5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про: призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. За вказаних обставин, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати понесені позивачем на правничу допомогу та встановити позивачу строк на подання доказів щодо їх розміру. На підставі викладеного,

Outcome: partial