Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому вказала, що 16 липня 2019 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у справі. Від шлюбу вони мають спільних дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя у сторін не склалося, взаємне нерозуміння призвело до неможливості їхнього подальшого спільного проживання. Наразі сторони спільного господарства не ведуть, не підтримують жодних подружніх стосунків, тому позивач просить суд розірвати їх шлюб. Відповідач не бере участі у вихованні та утриманні дітей, хоч повинен та має можливість це робити. [PERSON] є працездатним, тому позивач просить стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання доньок у твердій грошовій сумі в розмірі 1/3 частини від всіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з урахуванням індексу інфляції, починаючи з дня звернення до суду з цим позовом і до досягнення старшою дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, натомість подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить суд їх задовільнити та розглянути справу за її відсутності, Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, натомість подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, щодо їх задоволення не заперечує, просить суд розглянути справу за його відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Так, судом встановлено, що 16 липня 2019 року Іллінецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, актовий запис № 58 (а.с.7). Спільне життя у сторін не склалось, шлюбні відносити фактично припинені, шлюб існує лише формально, а подальше його збереження є неможливим та недоцільним і суперечитиме інтересам сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік, за змістом ст. 55 СК України, зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що подальше збереження сім`ї не можливе та не доцільне, а тому позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. На підставі ст. 113 Сімейного кодексу України, особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (а.с.8) та свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (а.с.9), сторони по справі є батьками дітей. Як вбачається із витягу з реєстру територіальної громади №2024/001032370 від 31.01.2024 року, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.12). Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] (а.с.15), відповідач разом з дітьми фактично проживають в [ADDRESS] . Діти перебувають на утриманні матері, батько (відповідач по справі) допомоги на утримання дітей не надає та не бере участі у їх вихованні. Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. У відповідності до п.17 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до положень статей 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно приписів ч. 1, 3 ст. 181, ст. ст. 183, 184 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, суд при визначенні розміру аліментів враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У ч.1 статті 183 СК зазначено, що частка заробітку, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З огляду на викладене, беручи до уваги матеріальний стан як платника аліментів, так і одержувача аліментів, суд визнає необхідним визначити розмір стягнення із [PERSON] аліментів на користь позивача на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] [INFO] , в розмірі 1/3 частина від всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення старшою дитиною повноліття. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Позивачем при зверненні до суду заявлено дві позовні вимоги, про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей, таким чином, судовий збір має бути сплачено за кожну позовну вимогу окремо. Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так, при зверненні до суду з позовною заявою про стягнення аліментів позивач судового збору не сплачувала, оскільки за правилами визначеними статтею 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від його сплати. Таким чином, враховуючи визнання позову відповідачем та задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 50 відсотків судового збору, що становить в розмірі 605,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved