Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

У березні 2024 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява, у якій позивач просила суд: -визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилалась на те, що 25 листопада 2023 року набрало чинності рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2023 року у справі №203/4392/23, яким було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська. За час перебування позивача і відповідача у шлюбі ними було набуто у власність на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Златовою Н.А, реєстровий № 4946, квартиру [ADDRESS] . Оскільки, вищевказана квартира була придбана за час перебування сторін у шлюбі, то вона є спільною сумісною власністю подружжя. У зв`язку з вищезазначеним позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.03.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Відповідачем відзиву на позов суду не надано, надано суду заяву про визнання позову в частині поділу майна. У підготовчому судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. У підготовчому судовому засіданні відповідач не заперечував щодо поділу квартири. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, що від відповідача за зустрічним позовом надійшла заява про визнання позову, суд вважає за можливе за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10 червня 1994 року, було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №245. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 29.07.2021 року, під час перебування сторін у шлюбі, [PERSON] став власником 1/1 частки квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Златовою Н.А, реєстровий № 4946. Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості №201-20240321-0007527087 від 21.03.2024 року, оціночна вартість квартири [ADDRESS] складає 927132,45 грн. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2023 року по справі №203/4392/23 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України встановлено те, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За змістом статей 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 1 та 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З огляду на те, що відповідачем висловлено позицію, яка зводиться до визнання обставин виниклого спору про що свідчить зміст його заяви та відсутність доказів на спростування викладених позивачем доводів, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки також підтверджені належними доказами. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню в порядку ч.4\~ст.206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду з позовом [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 4 631 грн. 32 коп. До початку розгляду справи по суті відповідач надав заяву про визнання позову. Внаслідок того, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу належить повернути 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто у сумі 2315 грн. 66 коп. Решту судового збору у сумі 2315 грн. 66 коп. належить стягнути з відповідача на користь позивача, позовні вимоги якого задоволені. Посилання відповідача на те, що він звільнений від сплати судового збору, оскільки є особою з інвалідністю ІІІ трупи, є безпідставними, з огляду на те, що згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ Про судовий збір, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються лише особи з інвалідністю I та II груп. На підставі викладеного та

Outcome: approved