Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

13 лютого 2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява [PERSON] , від імені якої діє представник - адвокат Боднар Максим Олександрович, про встановлення факту що має юридичне значення, в якій остання просить суд: - встановити факт спільного проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , померлим [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , у період з серпня 2020 року по дату його смерті - [INFO] ; - встановити факт перебування [PERSON] , [INFO] , як непрацездатної особи, студентки вищого навчального закладу, на повному утриманні батька [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , по день смерті останнього - [INFO] . В обґрунтування заявниця посилається на те, що вона єдонькою [PERSON] , [INFO] , який загинув [INFO] виконуючи обов`язок по захисту Батьківщини як військовослужбовець. У 2012 році її батько розлучився з її матір`ю [PERSON] . Після розірвання шлюбу, її покійний батько переїхав жити на постійній основі до міста Одеса де проживав до початку військової агресії, а в подальшому був відправлений на Харківський напрямок де і загинув під час ракетного обстрілу. Так як її матір вдруге одружилася і народила дитину та повністю переключила свою увагу на нового чоловіка та маленьку дитину, з 2014 року заявниця почала приїздити до батька та залишатися у нього. Заявниця вказує, що її життям, вихованням, утриманням, та здоров`ям повністю займався батько, враховуючи, що матір переклала цей обов`язок з себе на її батька. Також заявниця вказує, що з серпня 2020 року вона повністю переїхала жити до покійного батька за адресою: [ADDRESS] . У вересні 2020 року вона вступила до Одеського національного економічного університету на очну форму навчання за спеціальністю «Готельно-ресторанна справа», на оплатній основі, що підтверджується Договором про надання освітніх послуг №151/20-ФМЕ-б. Навчання повністю оплачував її покійний батько. Будучи студенткою, вона повністю залежала від батьківського утримання, батько оплачував усі її потреби, у тому числі: харчування, одяг, навчання, заняття спортом, відпочинок, та інші речі. За наслідком чого заявниця вказує, що вона знаходилася на повному утриманні свого покійного батька. У заяві заявницею вказано, що її покійний батько мав можливість її утримувати матеріально, так як працював на високооплачуваних посадах та був кваліфікованим спеціалістом. Також, за життя батько забороняв заявниці йти десь підробляти щоб вона не відволікалася від навчання, він створив усі умови щоб заявниця ні в чому не мала потреби. Заявниця вказує, що під час вчинення обов`язку з захисту Батьківщини від російського агресора, 06 березня 2022 року її батько загинув, після чого вона звернулася до [INFO] із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю батька. Однак, у відповідь на заяву вона отримала лист від 05.07.2023р. за вих. №5584 за підписом начальника [INFO] полковника [PERSON] , яким повідомлено, що за поданими документами неможливо встановити чи є повнолітня дочка загиблого непрацездатною (особою з інвалідністю) і перебувала на дату загибелі батька на утриманні [PERSON] , та що неможливо встановити що вона проживала разом із батьком, вела з ним спільне господарство і мала взаємні права та обов`язки. Без надання документів, які відповідно до Сімейного Кодексу України, судового рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факт спільного проживання, ведення спільного господарства та наявність між ними взаємних прав та обов`язків або перебування на його утриманні відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», неможливо встановити право заявниці на отримання частки одноразової грошової допомоги відповідно до п.2 Постанови КМУ від 28.02.2022 №168. Вказані обставини, як стверджує заявниця, стали підставою для звернення до суду з даною заявою. В якості доказів підтверджуючих заявлені вимоги, заявниця надала до суду: копію свідоцтва про народження; копію свідоцтва про смерть; копію свідоцтва про розірвання шлюбу; копію довідки від 17 вересня 2023 року видану ОСББ «Авіатор 10/4» про те що [PERSON] проживає з серпня 2020 року з батьком [PERSON] на постійній основі за адресою [ADDRESS] ; копію довідки від 17 вересня 2023 року видану ОСББ «Авіатор 10/4» про те що в період з 2014 року, а саме з моменту проживання батька [PERSON] за адресою [ADDRESS] , донька [PERSON] всі шкільні канікули проживала за фактичним місцем проживання батька; копію довідки від 17 вересня 2023 року виданої ОСББ «Авіатор 10/4» про те що [PERSON] з жовтня 2014 року проживав у квартирі вітчима [PERSON] за адресою [ADDRESS] ; копію довідки №151/20-ФМЕ-б про надання освітніх послуг між Одеським національним економічним університетом та фізичною особою від 10.09.2020р.; копію Акту про фактичне місце не проживання [PERSON] ([INFO]) за адресою: [ADDRESS] з серпня 2020 року; копію паспорту [PERSON] ; копію довідки про місце реєстрації [PERSON] ; копію паспорту [PERSON] ; копію контракту про проходження військової служби від 27.01.2021р.; копію трудової книжки [PERSON] ; копію квитанції про оплату за навчання батьком; копію квитанції про перевод коштів з карткового рахунку батька на рахунок доньки. Разом з заявою, заявницею було подано заяву про допит свідків. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 14.02.2024 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку окремого провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. 28.02.2024 року від представника заінтересованої особи - Міністерства оборони України в електронній формі надійшли письмові пояснення, в яких останній просить суд залишити заяву без задоволення, з посиланням на недоведеність заявником заявленого факту, не підтвердження його належними доказами, а також відсутність факту для чого заявниця звернулась до суду з даною заявою. Тієї ж дати, до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява в електронній формі від представника заінтересованої особи - [INFO] , в якій останній просить суд розгляд справи провести за його відсутності, проти задоволення заяви не заперечує. У судове засідання призначене на 22 травня 2024 року з`явилися: - заявник [PERSON] та її представник - адвокат Боднар М.О., який підтримали заяву та просили її задовольнити; - представник заінтересованої особи - Міністерства оборони України, який заперечував проти задоволення заяви. Також, судом в судовому засіданні 22.05.2024 року за клопотанням заявника було здійснено допит в якості свідків громадян: [PERSON] ; [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Заслухавши сторін по справі та їх представників, допитавши свідків, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши оцінку усім доказам по справі та кожному доказу окремо, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд вважає заяву підлягаючою задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] в місті Суми Сумської області народилась [PERSON] , про що 13 лютого 2003 року Ковпаківським районним у місті Суми відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області складено актовий запис №129, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідно до вказаного свідоцтва про народження, батьками [PERSON] є: матір - [PERSON] та батько - [PERSON] . У відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , 15 серпня 2006 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області складено актовий запис №793 за наслідком державної реєстрації розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . 27 січня 2021 року батько заявниці - [PERSON] уклав з Міністерством оборони України в особі ТВО командира військової частини [NUMBER] контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського (старшинського) складу, строком на три роки. Під час дії контракту з перебування на військовій службі за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу, [INFO] у віці 42 років [PERSON] , [INFO] , помер. Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року за №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в редакції яка діяла станом на час смерті [PERSON] , установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Відповідно до статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у вказаній редакції передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Заявниця вважаючи, що має право на вищевказану одноразову грошову допомогу, звернулась з відповідною заявою. За наслідком розгляду вказаної заяви [PERSON] , 05.07.2023 року [INFO] надано відповідь за вих. №5584, в якій викладено, що у відповідності до витягу з протоколу №9/д від 02 червня 2023 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, комісія дійшла до висновку про повернення на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги враховуючи, що з поданих документів не вбачається можливим встановити, що станом на момент виникнення права на одержання одноразової грошової допомоги, якою є дата смерті [PERSON] - [INFO] , [PERSON] , як повнолітня дочка загиблого є непрацездатною (особою з інвалідністю) та перебувала на дату загибелі батька на утриманні [PERSON] . Також зазначено, що з поданих документів не можливо встановити, що за поданими документами про місце реєстрації дочки неможливо встановити, що вона проживала разом зі своїм батьком, вела з ним спільне господарство і мала взаємні права та обов`язки. Вказані обставини зумовили звернення заявниці до суду з даною заявою. З викладеного вбачається, що звернення заявниці до суду обумовлено її метою довести заявлені факти та оформити відповідні документи для отримання одноразової грошової допомоги після смерті батька. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст. 315 ЦПК України). Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до положень Сімейного Кодексу України, встановлено що сім`ю складають особи які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено що членами сім`ї померлого вважаються такими що перебували на його утриманні якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Непрацездатними членами сім`ї вважаються вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови що такий період не перевищує чотирьох місяців) але не більше як до досягнення ними 23 років. Згідно роз`яснень, які містяться у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів для існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Згідно ст.31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», члени сім`ї, які вважаються утриманцями це члени сім`ї померлого, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Конституційний Суд України в рішенні від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99 (№ 5-рп/99) роз`яснив, під членом сім`ї військовослужбовця треба розуміти особу, пов`язану кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, веденням з ним спільного господарства. До кола членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні. Членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця (пункт 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"), є та з визначених у пункті 1 цього Рішення особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Це особи, що не мають власних доходів, або особи, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход яких не перевищує офіційно встановленої межі малозабезпеченості (до законодавчого визначення прожиткового мінімуму). До них належать, зокрема непрацездатні. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19). Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18, від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Приймаючи вищевикладене та розглядаючи заяву в межах заявлених вимог, суд зазначає наступне. Досліджуючи надані заявником докази, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , громадянка України, батьком якої є [PERSON] , [INFO] , громадянин України. Як вже встановлено, батько заявниці проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] з 27 січня 2021 року, а 06.03.2022 року останній помер. У відповідності до паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 25 листопада 1995 року Центральним ВВССМУ УМВС України в Сумській області, [PERSON] , [INFO] , 13.12.2018 року був знятий з реєстраційного обліку виконавчим комітетом Сумської міської ради, а починаючи з 10.01.2022 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Доказів на підтвердження зміни [PERSON] місця зареєстрованого проживання станом на день смерті, матеріали справи не містять. Крім того, як вбачається, [PERSON] починаючи з грудня 2018 року по січень 2022 року не мав зареєстрованого місця проживання. Також судом встановлено, що саме за вказаною адресою подальшого зареєстрованого місця проживання [PERSON] , померлого [INFO] , після його смерті, [INFO] була зареєстрована його дочка [PERSON] , що підтверджується довідкою №Ш-1-180601-ф/л від 11.09.2023 року про реєстрацію місця проживання або місця перебування особи, виданої Департаментом надання адміністративних послуг. Разом з тим, у відповідності до наданих до суду довідок Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Авіатор 10/4», код ЄДРПОУ 40498283, виданих 17 вересня 2023 року головою правління [PERSON] засвідчено, що: - у період з жовтня 2014 року [PERSON] , [INFO] , фактично мешкав у квартирі вітчима [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ; - у цей же період з жовтня 2014 року, тобто з моменту проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , з ним також у шкільні канікули спільно проживала дочка - [PERSON] , [INFO] ; - також засвідчено, що [PERSON] , починаючи з серпня 2020 року почала спільно проживати разом з батьком [PERSON] , за фактичним його місцем проживання: [ADDRESS] , де проживає по теперішній час (час надання довідки). Крім того, у відповідності до наданого до суду Акту про фактичне не проживання, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , а саме: мешканкою квартири [ADDRESS] - [PERSON] ; мешканкою квартири [ADDRESS] - [PERSON] ; мешканкою квартири [ADDRESS] - [PERSON] ; підписи яких засвідчені директором ТОВ «КОМСЕРВІС СУМИ» Н.М. Супрун, засвідчено, що [PERSON] , [INFO], починаючи з серпня 2020 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Надаючи оцінку вказаним довідкам, враховуючи заперечення заінтересованої особи щодо їх належності, судом приймається, що місце проживання [PERSON] за вищевказаною адресою: [ADDRESS] , підтверджується саме зазначення ним цієї адреси, як адреси фактичного місця проживання, у контракті про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового, сержантського (старшинського) складу, який було укладено 27 січня 2021 року. Також судом встановлено, що 10 вересня 2020 року [PERSON] в місті Одесі було укладено з Одеським національним економічним університетом договір №151/20-ФМЕ-б про надання освітніх послуг між Одеським національним економічним університетом та фізичною особою, за умовами якого виконавець надає освітні послуги [PERSON] з отримання навчання на очній формі, за спеціальністю «готельно-ресторанна справа», за ступенем «бакалавр», терміном на три роки і десять місяців. У відповідності до даного договору, укладеного 10.09.2020 року [PERSON] , як замовником послуг, було зазначено фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Отже, вказані обставини в цілому підтверджують факт того, що починаючи з вересня 2020 року [PERSON] та його дочка - [PERSON] вже проживали в місті Одесі, зазначаючи власне місце проживання за адресою: [ADDRESS] , враховуючи факт початку з вказаного терміну навчання [PERSON] у вищому навчальному закладі на очній формі навчання в місті Одесі та подальший початок проходження військової служби її батьком [PERSON] , за наслідком укладення контракту саме у місті Одесі. З наданих до суду заявником багато численних копій квитанцій вбачається, що [PERSON] здійснювалась сплата коштів за навчання його дочкою [PERSON] у Одеському національному економічному університеті, за наслідком укладеного договору №151/20-ФМЕ-б від 10.09.2020 року, а саме: 11.09.2020 року в сумі 2540,00 грн.; 07.10.2020 року в сумі 2540,00 грн.; 06.11.2020 року в сумі 2540,00 грн.; 09.12.2020 року в сумі 2540,00 грн.; 28.01.2022 року в сумі 400,00 грн.; 08.02.2022 року в сумі 1000,00 грн. Також з поданих до суду копій квитанцій АТ «Раййфайзен Банк» вбачається, що [PERSON] регулярно здійснювалось перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок дочки [PERSON] , а саме: 31.01.2018 року в сумі 500,00 грн.; 15.02.2018 року - 300,00 грн.; 21.02.2018 - 500,00 грн.; 20.03.2018 року - 200,00 грн.; 24.03.2018 - 120,00 грн.; 28.03.2018 - 120,00 грн.; 01.04.2018 - 200,00 грн.; 10.04.2018 - 1600,00 грн.; 14.04.2018 - 600,00 грн.; 01.06.2018 - 300,00 грн.; 07.06.2018 - 100,00 грн.; 08.06.2018 - 100,00 грн.; 30.06.2018 - 300,00 грн.; 21.09.2018 - 150,00 грн.; 17.04.2019 - 500,00 грн.; 27.04.2019 - 500,00 грн.; 06.05.2019 - 200,00 грн.; 29.05.2019 - 200,00 грн.; 10.11.2021 - 703,52 грн.; 08.11.2021 - 1005,03 грн.; 28.09.2021 - 502,51 грн.; 10.10.2021 - 2010,05 грн.; 02.09.2021- 703,52 грн.; 29.09.2021- 502,51 грн.; 21.09.2021 - 301,51 грн.; 21.09.2021 - 1708,54 грн.; 15.09.2021 - 1206,03 грн.; 02.07.2021 - 301,51 грн.; 30.06.2021 - 301,51 грн.; 25.06.2021 - 100,50 грн.; 17.06.2021 - 1005,03 грн.; 03.02.2022 - 1909,55 грн. Також, у судовому засіданні 22.05.2024 року судом за клопотанням заявника було здійснено допит в якості свідків громадян: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] надала покази, що з [PERSON] вони знайомі з 2018 року, почали зустрічатися в серпні 2019 року, на перше побачення [PERSON] прийшов з дочкою [PERSON] , яка на той час перебувала на канікулах. [PERSON] під час допиту зазначила, що під час її перебування з [PERSON] у відносинах у 2019 році, останній систематично надсилав кошти дочці - [PERSON] та забезпечував її одягом та усім необхідним. Свідок зазначила, що у 2020 році [PERSON] переїхала до міста Одеси і фактично проживала з батьком. 27 січня 2021 року [PERSON] пішов на службу за контрактом. [PERSON] зазначила, що на той момент у неї і [PERSON] були дублікати зарплатної картки [PERSON] , якою в них була змога користуватися в будь який момент. [PERSON] весь час працював і отримував гарну заробітну плату, цей факт підтверджує наявність трудової книжки і витяги з інформацію про доходи. Коли [PERSON] хворів на ковід і зарплата затримувалася, та прийшов час сплачувати навчання в університеті [PERSON] , [PERSON] запропонувала йому свою допомогу, на що [PERSON] відповів що це його дитина та лише його відповідальність, і він сам може її забезпечити. Також свідок зазначила, що нажаль не вдалося дістати чеки з різних покупок, у тому числі з покупки телефону та інших речей, але цим усім батько забезпечував доньку. Свідок підтвердила, що вона і [PERSON] не встигли зареєструвати шлюб будучи у цивільному шлюбі, однак проживали спільно у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить відчиму [PERSON] , тобто чоловікові його рідної матері. З 2019 року у квартирі за цією адресою проживала [PERSON] , [PERSON] , мати та вітчим [PERSON] , а з 2020 року переїхала і [PERSON] з міста Суми, у зв`язку з тим що вона закінчила навчання в школі і треба було вступати у навчальний заклад. Свідок засвідчила, що до вибору навчального закладу [PERSON] також ставився дуже відповідально. На момент спільного проживання [PERSON] і [PERSON] вони виплачували паї за квартири, тобто у них були обов`язкові платежі та необов`язкові, до прикладу на проведення часу разом, розваги та інші покупки. На момент загибелі [PERSON] , [PERSON] навчалася. Свідок підтвердила, що [PERSON] не був військовим, але важке рішення підписати контракт було здійснене за покликом серця. Свідок під час допиту підтвердила, що після загибелі батька, його дочка - [PERSON] жила на розрахункові кошти батька та за допомогою бабусі та дідуся. До загибелі [PERSON] , [PERSON] проживала лише за рахунок батька. Свідок підтвердила, що за життя, [PERSON] був працевлаштований, мав великий стаж роботи, з перервами всього у декілька місяців. З мамою [PERSON] , [PERSON] розлучився коли дочка була ще дитиною. Реєстрація [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з`явилася 10 січня 2022 року, у квартирі, яка була куплена і виплачувалася [PERSON] . Свідок - [PERSON] під час допиту надав свідчення, що він проживає спільно з матір`ю померлого [PERSON] , тобто бабусею [PERSON] , починаючи з 2017 року у належному йому (свідку) на праві власності квартирі. Свідок зазначив, що починаючи з 2014 року [PERSON] переїхав з міста Суми до міста Одеси, та почав проживати у його квартирі. Свідок вказав, що дочка [PERSON] - [PERSON] переїхала до міста Одеси після закінчення школи. Питання про переїзд з початку не стояло. На сімейних зборах було вирішено, що [PERSON] приїде вступати у навчальний заклад у місті Одесі, після чого [PERSON] вже цілком переїхала. Свідок стверджував що вони з дружиною, [PERSON] та [PERSON] проживали спільно, як одна родина. Свідок зазначив, що вважав [PERSON] за сина, як і [PERSON] стверджував, що [PERSON] не біологічний, але духовно його батько. У [PERSON] була співмешканка, [PERSON] , яка й досі підтримує близькі відносини з батьками [PERSON] , фактично проживала у його квартирі (свідка). Свідок зазначив, що, сімейний бюджет між ним та [PERSON] розподілявся частково. Велику увагу [PERSON] приділяв доньці. На думку [PERSON] , [PERSON] був ідеальним батьком, [PERSON] з батьком були як одне ціле, [PERSON] був достатньо суворим та справедливим у вихованні та контролював розвиток доньки. Свідок зазначив, що батько завжди давав порядні, батьківські наставлення. Фактично [PERSON] була на утриманні [PERSON] , він надсилав їй кошти ще змалку. Свідок зазначив про відповідальне відношення [PERSON] до навчання. Після смерті [PERSON] , його дочка - [PERSON] залишилась і далі проживати разом з ним (свідком) та бабусею у належній йому квартирі, за адресою: [ADDRESS] . Також свідок пояснив, що [PERSON] допомагає по домашнім справам, дуже працьовита, полюбляє готувати, готує смачні млинці. Свідок - [PERSON] надав покази, що проживає на одному поверсі з сім`єю та знайомий із [PERSON] з 1993 року. У квартирі [PERSON] проживала його дружина, [PERSON] та [PERSON] (пасинок). Свідок підтвердив, що до [PERSON] навідувалась у гості донька та товариш по службі [PERSON] . З 2020 року у квартирі [PERSON] почала проживати [PERSON] , яка є донькою загиблого [PERSON] . Зазначив, що [PERSON] ділився з ним про службу [PERSON] в армії ще до повномасштабного вторгнення, про те що [PERSON] продовжив службу та загинув у перший місяць війни. Свідку відомо де похований [PERSON] на [PERSON] кладовищі. На думку свідка, [PERSON] , дружина [PERSON] та загиблий [PERSON] з [PERSON] проживали, як одна дружна сім`я. Також зазначив, що знає [PERSON] , як мати [PERSON] і як невістку [PERSON] . Свідок - [PERSON] під час допиту надав показання, що загиблого [PERSON] та його доньку [PERSON] знає з 2014 року. Вони познайомились коли [PERSON] переїхав до міста Одеси. Вони проводили практично усі вихідні разом, проживали по сусідству. Пояснив, що [PERSON] постійно працював та навантажував себе роботою. Свідок пояснив, що вони були більше друзями ніж товаришами. Усі канікули його донька [PERSON] проводила разом з [PERSON] та їх постійно бачили разом. Зазначив, що у 2020 році [PERSON] переїхала до батька в міста Одесу на постійне проживання. Загиблий [PERSON] був дуже відповідальною особою, людиною з вищою освітою, вмів керувати колективом, був хорошим менеджером. Також пояснив, що [PERSON] утримував доньку [PERSON] , завжди був поруч і допомагав. До [PERSON] у [PERSON] були хороші відносини як до батька і відповідальної особи. Проживав [PERSON] з донькою, матір`ю, вітчимом та [PERSON] в місті Одесі, район Шкільного аеродрому. Свідок зазначив, що багато разів бачив [PERSON] з [PERSON] . Зазначив, що йому відомо про відвідування і приїзди [PERSON] до [PERSON] на передову, що відбувалось не раз. Свідок зазначив, що матір [PERSON] має іншу сім`ю, вона живе в місті Суми. [PERSON] була на повному утриманні загиблого батька [PERSON] . Свідок свідчив, що [PERSON] завжди шукав нові способи заробітку та мав велике бажання покращувати фінансовий стан. З 2014 року, стільки скільки свідок знайомий з родиною, завжди бачив [PERSON] разом з батьком. Свідок пояснив, що йому відомо про навчання [PERSON] у економічному університеті на факультеті готельного бізнесу та відомо, що за навчання дочки у вищому навчальному закладі завжди сплачував померлий [PERSON] . Статтею 90 ЦПК України передбачено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Досліджуючи отримані свідчення свідків за наслідком їх допиту, суд вважає відсутніми підстави для ставлення їх під сумнів, а також відсутність сумнівів у їх достовірності, правдивості фактів повідомлених свідками, приймаючи, що дані свідчення узгоджуються між собою та об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевикладене в цілому, надаючи оцінку показанням свідків у поєднанні з письмовими доказами наявними в матеріалах справи, суд вважає, що факт спільного проживання заявниці [PERSON] разом з батьком[PERSON] , [INFO] , померлим [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , у період з серпня 2020 року по день смерті останнього - [INFO] , я к і факт перебування заявниці, як непрацездатної особи, студентки вищого навчального закладу, на повному утриманні батька [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , по день смерті останнього - [INFO] , підтверджується належними доказами та є встановленим. У зв`язку з чим, викладені заявником в обґрунтування своїх вимог доводи є достовірними, підтверджені письмовими доказами та показаннями свідків, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, за наслідком чого заява підлягає задоволенню. Одночасно суд зазначає, що в рамках розгляду даної справи, судом не встановлено наявність спору про право і як наслідок відсутності підстав для розгляду справи в порядку позовного провадження. Верховний Суд у викладеній сталій практиці зазначає, що процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість (див. постанову Верховного Суду від 23 вересня 2020 року по справі № 758/7094/19 (провадження № 61-21398св19). У постанові від 21 лютого 2024 року по справі № 369/8687/22 (провадження № 61-9805св23) Верховний Суд підкреслив, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства. Верховним Судом було наголошено на тому, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: визнання її членом сім`ї загиблого військовослужбовця не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Отже, для даних правовідносин характерна відсутність спору про право, що прослідковується із позиції заінтересованих осіб, однією із яких було наголошено лише на недоведеності відповідного факту, що може бути вирішено під час судового розгляду в порядку окремого провадження. Саме право заявниці на отримання допомоги в даному випадку не оспорювалось та не було предметом розгляду даної справи, а надані заявником докази на підтвердження відповідних фактів для доведення права на отримання допомоги, з точки зору заінтересованої особи були повернуті на доопрацювання, що підтверджує, що чинне законодавство не передбачає іншого порядку підтвердження відповідного факту ніж в порядку окремого провадження. Отже, заявниця не має іншої можливості документально підтвердити заявлені факти, але їх встановлення породжує юридичні наслідки, спір про право відсутній). Ухвалюючи рішення суду за наслідком розгляду даної заяви, судом враховується, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Outcome: approved