Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

[PERSON] 01.02.2024 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] борг за розпискою від 05.08.2023 в розмірі 32\~343 грн 22 коп. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] мав у власності легковий автомобіль ВАЗ Лада (Каліна), державний реєстраційний номер [NUMBER] , який потребував ремонту. Він знайшов майстра [PERSON] , який погодився відремонтувати автомобіль, а саме здійснити зварювання порогів автомобіля. [PERSON] заплатив [PERSON] за попередню роботу 6000 грн, та залишив автомобіль. В ході ремонту [PERSON] проводив певні маніпуляції, в результаті чого його автомобіль згорів. Надалі, він звернувся до [PERSON] з вимогою відшкодувати кошти за автомобіль, про що [PERSON] 05.08.2023 написано розписку. Відповідно до вказаної розписки, [PERSON] частково погасив борг за автомобіль в розмірі 49\~000 грн, а залишок в розмірі 24\~500 грн [PERSON] зобов`язувався виплатити до 05.10.2023. Крім того, даною розпискою вони погодили, що у разі невиконання свого зобов`язання по погашенню боргу, [PERSON] зобов`язався сплатити [PERSON] суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10% річних щомісяця. Всупереч зазначеному, [PERSON] зобов`язання за розпискою від 05.08.2023 не виконав, у зв`язку з чим [PERSON] вирішив звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні зазначив наступне. Так, дійсно він з [PERSON] домовилися про ремонт автомобіля ВАЗ Лада (Каліна). Надалі, 17.06.2023 автомобіль був переданий йому для ремонту. Оскільки в автомобілі був повний бак пального, 26.06.2024 через витік палива загорівся автомобіль та перегорів бензонасос, в результаті чого відбувся вибух. Від вибуху він отримав опіки та був доставлений в лікарню. Наступного дня до нього в лікарню прийшов [PERSON] з вимогою відшкодувати йому шкоду за автомобіль. Через деякий час, коли він вже міг писати, до нього на роботу прийшов [PERSON] з батьками та свідками та під їх тиском ним була написана розписка. Зазначив, що він пропонував [PERSON] придбати інший автомобіль такої ж моделі та в кращому стані, однак на його пропозицію останній відмовився та вимагав сплатити йому кошти. Так, ним було здійснено два платежі на загальну суму 49000 грн. Коли прийшов час здійснювати третю оплату [PERSON] прийшов до нього, однак на той момент у [PERSON] не було всієї необхідної суми, а була лише її частина (10\~000 грн), у зв`язку з чим він попросив [PERSON] ще трохи почекати. Однак, на його пропозицію [PERSON] не погодився та повідомив, що буде звертатися до суду. Також зазначив, що вартість автомобілю, вказана в розписці є завищеною, оскільки на ремонт автомобіль був наданий без салону та його загальний стан не відповідав вказаній вартості. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] 01.07.2023 написано розписку, якою він зобов`язався в строк до 01.08.2023 відшкодувати збитки, завдані автомобілю [PERSON] (Каліна) під час ремонту в розмірі 74\~000 грн. Надалі, 05.08.2023 [PERSON] написано розписку, якою він підтвердив, що 26.06.2023 ним, під час виконання ремонтних робіт автомобіля ВАЗ Лада (Каліна), державний номер [NUMBER] , завдано збитків власнику вказаного автомобіля [PERSON] на суму 74\~000 грн, які зобов`язувався відшкодувати до 05.10.2023 в повному обсязі. При цьому, ним 05.08.2023 сплачено [PERSON] грошові кошти в рахунок спричинених збитків частково в сумі 25\~000 грн, решту коштів в сумі 49\~000 грн він зобов`язався сплатити [PERSON] до 05.10.2023 рівними частинами. Крім того, даною розпискою [PERSON] , у разі не дотримання взятого на себе зобов`язання, зобов`язався сплатити [PERSON] суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10% річних щомісяця. Крім того, вказана розписка містить відомості про передачу грошових коштів 09.09.2023 [PERSON] [PERSON] в розмірі 24\~500 грн. За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Статтею 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Верховний Суд у справі 750/2316/19 від 14 липня 2021 року зазначив, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та\~достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будьяка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки\~(постанова Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі\~№ 369/3340/16ц, від 02 червня 2021 року у справі № 531/152/19). Так, 01.07.2023 та 05.08.2023 [PERSON] підписав документи під назвами «Розписка», у яких вказав, що він зобов`язується відшкодувати збитки [PERSON] , завдані під час ремонту автомобіля ВАЗ Лада (Каліна), державний номер [NUMBER] , в розмірі 74\~000 грн в строк до 05.10.2023. ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово "позика", адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у численних своїх рішеннях, зокрема у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 6996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах: від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14ц, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. У даній справі судом встановлено, що змістом розписок від 01.07.2023 та 05.08.2023 не підтверджується факт укладення між сторонами виниклого спору договору позики, оскільки не підтверджується факт передачі [PERSON] та отримання [PERSON] коштів у борг і відповідно виникнення у відповідача обов`язку з їх повернення, тобто існування між сторонами правовідносин за договором позики. Дійшовши такого висновку, суд також враховує, що [PERSON] не заперечував факту написання ним розписок, проте заперечував отримання в борг будь-яких коштів та зобов`язання повернути їх позивачу як позику, оскільки розписки були написані з метою відшкодування завданих збитків. В свою чергу, позивач та його представник в судовому засіданні підтвердили, що кошти в борг відповідачу не надавалися, розписки написані з метою відшкодування шкоди, однак правовою підставою для пред`явлення даного позову представник позивача вказує саме на ст.1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позику. Досліджуючи правову природу та обставини, за яких написано розписки 01.07.2023 та 05.08.2023, судом встановлено, що 26.06.2023, під час виконання ремонтних робіт автомобіля ВАЗ Лада (Каліна), державний номер [NUMBER] , [PERSON] було завдано збитків власнику вказаного автомобіля [PERSON] , які він зобов`язався відшкодувати до 05.10.2023. За таких обставин, правова природа дослідженої у справі розписки не свідчить про боргові зобов`язання відповідача перед позивачем відповідно до ст.1046 ЦК України, оскільки не підтверджує факту отримання коштів в розмірі 74\~000 грн [PERSON] від [PERSON] . Встановлений судом зміст правовідносин між сторонами виниклого спору вказує на те, що зобов`язання відповідача повернути грошові кошти позивачу має інший характер та слугувало гарантією відшкодування [PERSON] шкоди, завданої майну позивача під час ремонту автомобіля ВАЗ Лада (Каліна), державний номер [NUMBER] . Інших доказів, окрім розписки, на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникли з договору позики, позивач суду не надав. Доводи відповідача щодо справжньої природи розписок, як боргових документів, позивачем не спростовано. Принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином,\~суд не може вийти за межі позовних вимог та на порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Зазначене узгоджується\~з правовою\~позицією,\~викладеною в\~постанові Верховного\~Суду від\~27.03.2024\~у справі\~\~№ 947/37625/21. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд доходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами не пов`язані з договором позики, мають іншу природу, відтак у задоволенні заявлених позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судовий збір на позивача. На підставі викладеного, ст.ст.16, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: dismissed