Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу, в якому просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 8337,00 гривень, інфляційні втрати у розмірі 39286,30 гривень та судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 12.12.2016 в м. на автодорозі Золотоноша-Черкаси мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ГАЗ», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] , та автомобіля «BMW» державний реєстраційний номер « [NUMBER] ». Внаслідок ДТП автомобілю «BMW» завдано механічних пошкоджень із матеріальними збитками. Відповідно до постанови Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29.02.2016 року, відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 КУпАП. Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, відтак відповідно до 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. 15.03.2017 року ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №695/629/17. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23.01.2018 року позовні вимоги у справі залишено без задоволення. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 24.05.2018 року рішення суду було скасовано, а позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» звернулося до державного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості у примусовому порядку. 15.11.2022 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №56933608 у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду 24.05.2018 року в повному обсязі. Позивач з посиланням на правові позиції Верховного суду (Постанова ВП ВС від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, постанова ВС від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17) вказував про те, що згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Разом із тим, за змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. З урахуванням вище зазначеного позивач вважав, що має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи з наступного дня після відкриття провадження по справі №695/629/17 16 березня 2017 року та до дня виконання грошового зобов`язання в повному обсязі 14 листопада 2022 року. Загальний розмір інфляційних витрат за вказані періоди складає 39286,30 грн, а загальна сума відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 16.03.2017 по 14.11.2022 року складає 8337,00 грн. Таким чином позивач змушений звертатись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою судді від 17 серпня 2023 року відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу 15-денний строк для подання відзиву на позов. 05.10.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він просив застосувати наслідки пропуску позовної давності щодо частини заявлених позивачем вимог за період з 16.03.2017 року до 10.08.2020 року та відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Також відповідач вказував на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦПК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Крім цього, відповідач у відзиві подав власний розрахунок за період з 11.08.2020 до 14.11.2022, відповідно до якого інфляційні втрати становлять 20699,49 гривень та 3% річних від простроченої суми - 3327,01 гривень. 16.10.2023 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив посилання відповідача, викладені у поданому відзиві на позовну заяву, вважати необґрунтованими та такими, що не мають значення для справи, також просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та судові витрати покласти на відповідача. Також посилався на те, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вказував, що проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями та вважав, що виникнення грошового зобов`язання мало початок з наступного дня винесення ухвали про відкриття провадження у справі №695/629/17 - 16.03.2017 року та до дня виконання грошового зобов`язання в повному обсязі - 14.11.2022 року. У судове засідання представник позивача не з`явився, але скерував до суду клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судовому засіданні 16.01.2024 р. позовні вимоги не визнав, підтримав доводи, наведені у відзиві та заявив про застосування строку позовної давності. У судове засідання 24.05.2024 відповідач не з`явився, але скерував до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. Позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З наявних у матеріалах справи доказів судом установлено, що 15.03.2017р. ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області було відкрито провадження у цивільній справі №695/629/17 за позовом ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 24.05.2018 року рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23.01.2018 у цивільній справі за позовом ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу було скасовано. Позов ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» 49028,82 грн. в рахунок відшкодування понесених ним збитків в порядку регресу та судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді в сумі 2400 грн. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 15.11.2022 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №56933608 у зв`язку з фактичним виконанням постанови апеляційного суду від 24.05.2018 в повному обсязі. Позивач вважав, що має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи, з наступного дня винесення ухвали про відкриття провадження у справі №695/629/17 16.03.2017 та до дня виконання грошового зобов`язання в повному обсязі 14.11.2022р. Позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за період з 16.03.2017 року по 14.11.2022 року. Згідно з поданих позивачем розрахунків інфляційні втрати складають 39286,30 грн, 3% річних 8337,00 грн. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання, в нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та три проценти річних від простроченої суми. За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) та від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20). У постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, від висновку в якій не відступала Велика Палата Верховного Суду, зазначено, що за змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що у відповідача перед позивачем виникло грошове зобов`язання, а саме обов`язок відшкодувати збитки в порядку регресу. Зазначене грошове зобов`язання відповідачем було виконане 14.11.2022 р. Тому на підставі ст.625 ЦК України в позивача виникло право на стягнення з відповідача сум, визначених ч.2 ст.625 ЦК України в зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання. 15.11.2022 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №56933608 в зв`язку з фактичним виконанням рішення суду 24.05.2018 в повному обсязі. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу 14.08.2023 (про що свідчить вхідний штамп на позовній заяві). Відповідач у ході судового розгляду клопотав щодо застосування строку позовної давності. Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме з урахуванням 3-річного строку позовної давності, починаючи з 14.08.2020 по 14.11.2022 р. Отже, стягненню підлягають інфляційні втрати в сумі 20699,49 грн. та 3% річних у сумі 3314,95 грн. за період з 14.08.2020 по 14.11.2022 р. включно. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити в зв`язку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційного розміру задоволених позовних вимог. Під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 2147,20 грн., оскільки вимоги позивача задоволено частково на суму 24026,50 грн. (50%), тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1073,60 грн. у порядку відшкодування коштів по сплаті судового збору.

Outcome: partial