Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-16 00:00:00

09.08.2019 року представник АТ «Райффайзен банк Аваль» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , з участю третьої особи: [PERSON] , про захист порушеного права кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, до якого просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/5771/82/47166 від 25.01.2007 р. в сумі 83098,33 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 2 200 482,09 грн., звернути стягнення на квартиру загальною площею 53,8 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради 27.12.2006 р. та внаслідок прийняття спадщини після смерті [PERSON] , шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Закону України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 1 921 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.01.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/5771/82/47166, згідно якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у розмірі 30 000,00 дол. США строком до 25.01.2017 р., а позичальник прийняв на себе зобов`язання сплачувати проценти за користування річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до Графіку. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та [PERSON] укладено договір поруки №014/5771/82/47166/01 від 25.01.2007 року, та між Банком та [PERSON] укладено договір поруки №014/5771/82/47166/02 від 25.01.2007 року. 25.01.2007 року між [PERSON] та [PERSON] як Іпотекодавцями та Банком - Іпотекодержателем укладено договір іпотеки №0329/5771/325570, згідно якого Іпотекодавці передали Банку в Іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належала їм на праві спільної сумісної власності згідно Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради 27.12.2006 року згідно розпорядження №2489, зареєстрованого у Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» 09.01.2007 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстровим №17417529. Однак [PERSON] належним чином не здійснював платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих по ньому процентах, чим порушив прийняті на себе договірні зобов`язання, з приводу чого Банк звернувся до суду. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 31.03.2015 року у справі №465/11360/14-цзадоволено позові вимоги Банку частково та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» заборгованість по договору кредиту №014/5771/82/47166 від 25.01.2007 року в розмірі 80 625,44 дол. США, що у гривневому еквіваленті на час подачі позову становило 64 4439,14 грн., однак дане рішення на сьогоднійший день боржниками не виконане, заборгованість не погашена. В ході розгляду даної справи, представником [PERSON] повідомлено, що [PERSON] померла та на підтвердження даного факту надано копію свідоцтва про смерть від 18.12.2008 року. Таким чином, внаслідок наявності права спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідачка прийняла спадщину та стала одноосібним власником даної квартири, яка була передана в іпотеку Банку. 31.05.2019 року Банком було скеровано спадкоємиці [PERSON] - [PERSON] вимогу здійснити погашення заборгованості боржника перед Банком, та повідомлено, що у разі невиконання даної вимоги, банк буде змушений звернутись до суду з позовом про стягнення суми заборгованості шляхом звернення стягнення на успадковане майно,я ке є предметом іпотеки, однак дана вимога була відповідачкою проігнорована та виконана Зазначає, що станом на 06.05.2019 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором №014/5771/82/47166 від 25.01.2007 року становить 83098,33 дол. США (2 200 482,09 грн.), яка складається: з 27 000,00 дол США (714 972,45 грн.) - заборгованість по кредиту; 56 098,33 дол США (1 485 509,64 грн.) - заборгованість по відсотках за користування кредитом. У зв`язку з наведеним, АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом його продажу шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Закону України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Просить позов задоволити. 23.02.2023 року справа передана судді Мартинишин М.О. на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2023 року згідно розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова Турчак М.І. №304/Р від 22.02.2023 року та рішення зборів суддів №1 від 16.01.2023 року. 24.02.2023 року по даній справі ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова Мартинишин М.О. прийнято дану цивільну справу до свого провадження та призначено розгляд справи по суті за участю учасників справи. 31.10.2023 року ухвалою суду замінено у даній цивільній справі, сторону позивача з АТ «Райффайзен Банк» на його правонаступника АТ «ОКСІ БАНК», код ЄДРПОУ 09306278, юридична адреса: 79019, м. Львів вул. Газова, 17. 12.03.2024 року ухвалою суду замінено у даній цивільній справі, сторону позивача з Акціонерного товариства «ОКСІ БАНК» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «ЦИКЛ ФІНАНС», код ЄДРПОУ 43453613, юридична адреса: 04112 м. Київ вул. Авiаконструктора Iгоря Сiкорського, буд.8. Представник позивача ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС»в судове засідання не з`явився, втім подав клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача. Відповідача та його представник в судове засідання не з`явилися, втім представник відповідача подала заяву згідно якої просила розгляд справи проводити без участі сторони відповідача та у заявлених вимогах позивача просить відмовити повністю, Третя особа в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. За таких обставин суд вважає, що справу слід слухати за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. У відповідності до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та матеріали судової справи №465/11360/14-ц, всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову , з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що 25.01.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/5771/82/47166, згідно якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у розмірі 30 000,00 дол. США строком до 25.01.2017 р., а позичальник прийняв на себе зобов`язання сплачувати проценти за користування річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до Графіку. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та [PERSON] укладено договір поруки №014/5771/82/47166/01 від 25.01.2007 року, та між Банком та [PERSON] укладено договір поруки №014/5771/82/47166/02 від 25.01.2007 року. 25.01.2007 року між [PERSON] та [PERSON] як Іпотекодавцями та Банком - Іпотекодержателем укладено договір іпотеки №0329/5771/325570 (далі - договір Іпотеки), згідно якого Іпотекодавці передали Банку в Іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належала їм на праві спільної сумісної власності згідно Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради 27.12.2006 року згідно розпорядження №2489, зареєстрованого у Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» 09.01.2007 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстровим №17417529. 31.03.2015 року рішенням Франківського районного суду м.Львова у справі № №465/11360/14-цуточнені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково та достроково в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість по договору кредиту №014/5771/82/47166 від 25.01.2007 року в розмірі 80 625 (вісімдесят тисяч шістсот двадцять п`ять) доларів 44 центи США, що у гривневому еквіваленті на час подачі позову становить 644 439 (шістсот сорок чотири тисячі чотириста тридцять дев`ять) грн. 14 коп. та стягнуто в солідарному порядку з Іпатова Сергія та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати в сумі 3441 ( три тисячі чотириста сорок одну) грн. 00 коп. 09.08.2019 року банк звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про захист порушеного права кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 ЦК України). Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина четверта статті 33 Закону України «Про іпотеку»). З огляду на вказане закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист шляхом позасудового врегулювання (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду. За змістом статті 41 Закон України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог цього Закону. Частиною другою статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п.5.3 Договору іпотеки, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання за кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет іпотеки. За змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону № 898-IV реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону № 898-IV. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові (див.постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 41), від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц (пункт 40), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 38)). За змістом частини другої статті 35 Закону № 898-IV визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону № 898-IV) незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону № 898-IV), якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону № 898-IV, не погодили, а передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV (див.постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 63), від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (пункт 36)). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 18.12.2008 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції. Згідно копії свідоцтва про право власності на квартиру №233421 від 27.12.2006 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 13156690 від 09.01.2007 року, квартира, яка є предметом іпотеки належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Також, згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом. Згідно із статтею 1281 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). З інформації П`ятої Львівської державної нотаріальної контори №3998/02-4 від 22.12.2015 року та №8890/01-16 від 24.03.2016 року вбачається, що в П`ятій Львівській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа за №118/09 від 12.02.2009 року після смерті [PERSON] , спадкоємцем якої є [PERSON] , яка зареєстрована та за адресою: [ADDRESS] . Свідоцвто про право на спадщину ще не видавалось. Відтак, з вказаного вбачається, що в силу норм ч.ч.3,5 ст.1268 ЦК України, [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] та успадкувала її частку квартири, яка є предметом іпотеки. Так, на час звернення до суду з даним позовом та розгляду даної справи [PERSON] володіє своєю часткою квартири за адресою: [ADDRESS] та часткою у квартирі після смерті матері [PERSON] , хоч і де юре вона не оформила своє право власності на таку частку після смерті матері [PERSON] . З матеріалів судової справи №465/11360/14-ц також, вбачається, що у кредитному договорі №014/5771/82/47166 від 25.01.2007 року визначено кінцевий термін повернення кредиту- 25.01.2017 року. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, 09.08.2013 року ПАТ «Райффайзен банк Аваль» направлено [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вимоги №114-6-0-00/9-1349 від 09.08.2013 року про дострокове повернення кредиту у повному обсязі, про що йшлося у таких вимогах. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (п.п. 49, 54) викладено правовий висновок, який є усталеним: 49. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. 54. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц викладено такий правовий висновок: звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц викладено такий правовоий висновок: право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування. Таким чином, право ПАТ «Райффайзен банк Аваль» нараховувати проценти за користування кредитом, пеню та штраф припинилося зі спливом строку кредитування, а тому починаючи із зазначеної дати банк не мав права нараховувати заборгованість по тілу кредиту та проценти за користування кредитом. Натомість, Банк у позові зазначає, що внаслідок невиконання боржником [PERSON] умов кредитного договору, а відтак станом на 06.05.2019 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором №014/5771/82/47166 від 25.01.2007 року становить 83098,33 дол. США (2 200 482,09 грн.), яка складається з 27 000,00 дол США (714 972,45 грн.) - заборгованість по кредиту; 56 098,33 дол США (1 485 509,64 грн.) - заборгованість по відсотках за користування кредитом. На підтвердження цього, до матеріалів справи долучено розрахунок заборгованості за кредитним договором №014/5771/82/47166 від 25.01.2007 року, датою розрахунку зазначено 06.05.2019 року Зважаючи на те, що станом на 05.08.2013 року в [PERSON] був борг за кредитним договором у розмірі 221 653,74 доларів США, а саме: 27000 доларів США - тіло кредиту, 26625,44 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків, 168028,35 доларів США - пеня за порушення графіку повернення кредиту та сплату відсотків і банк мав право звернути стягнення на заставне майно, то відповідно в погашення саме цієї суми слід було б вирішувати питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) зроблено висновок, що: «з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного, оскільки статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта особою, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Тлумачення вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. […] Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження№14-208цс21), вирішуючи виключну правову проблему, пов`язану із застосуванням позовної давності до основної та додаткової вимог, вважала, що переривання позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд. Суди попередніх інстанцій у справі №755/13805/16-ц встановили, що після надіслання позичальнику заяви про дострокове виконання зобов`язання на підставі пункту 1.9 кредитного договору термін виконання зобов`язання слід вважати таким, що настав. 20 травня 2010 року (тридцять перший день після отримання позичальником вимоги банку від 19 квітня2010 року№ 22-2/354469про дострокове виконання упродовж 30 днів зобов`язання за кредитним договором) у позивача як правонаступника банку виникло право звертатися до суду для уможливлення виконання основного зобов`язання. Позивач, як встановив суд у рішенні від 11 вересня 2014 року у справі № 755/27827/13-ц, 3 листопада 2014 року звернувся з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак ухвалене судом рішення про часткове задоволення позову позичальник не виконав, а виконавчий лист повернутий кредитору без виконання через відсутність у боржника майна та коштів. А до відповідачки як іпотекодавиці позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише 9 вересня 2016 року. Велика Палата Верхового Суду у справі № 755/13805/16-ц звернула увагу на висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 8 вересня 2021 року у справі № 750/10899/19, про те, що переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває її перебігу за іншим зобов`язанням, зокрема забезпечувальним: У тій справі банк звернувся з позовом до іпотекодавця, в якому просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру, що належить відповідачу, встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час вчинення виконавчих дій. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 8 вересня 2021 року залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову через сплив позовної давності. Мотивував тим, що банк, звернувшись 25 травня 2015 року до позичальника з письмовою вимогою про дострокове повернення кредиту, скористався правом на дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, чим змінив строк виконання зобов`язання. Починаючи з 28 червня 2015 року (тридцять другий день після отримання позичальником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі), банк мав право звернутися з вимогою до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте звернувся до суду з такою вимогою лише у вересні 2019 року, тобто з пропуском позовної давності. Стаття 264 ЦК України пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим зобов`язанням, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчинення позичальником дій, що підтверджують визнання ним боргу за основним зобов`язанням, не перериває позовну давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, бо вимоги про стягнення боргу та про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними (основною та додатковою); закон не передбачає застосування до додаткової вимоги наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою. Аналогічний висновок за подібних спірних правовідносин зробили Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 14 вересня 2022 року у справі № 522/13957/18, від 18 жовтня 2022 року у справі № 750/11071/20, від 25 жовтня 2022 року у справі № 686/25261/19, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 лютого 2022 року у справі № 686/15301/15-ц, від 22 лютого 2022 року у справі № 755/5440/18, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 911/1850/18. З огляду на вказане для забезпечення єдності судової практики щодозастосування позовної давності до основної та додаткової вимог слід відступити від протилежного висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 423/1642/15-ц (про те, що подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки перериває позовну давність за вимогою про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням). Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) підтримала висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 2 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 1 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц). Однак, також, згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом. З матеріалів справи вбачається, що Банк надіслав вимогу до позичальника та майнових поручителів - 09.08.2013 року. В такій вимагав дострокового погашення заборгованості за кредитом протягом шестидесят днів. Відтак, строк погашення всієї суми кредиту настав 10.10.2013 року. А тому, Банк мав право звернутись до суду із вимогою про звернення стягнення на заставне майно протягом трьох років, а саме до 10.10.2016 року. Враховуючи те, що з позовом до суду банк звернувся лише в серпні 2019 року, відтак, позивачем пропущено трирічний строк звернення до суду. Про застосування строку позовної давності заявлено стороною відповідача під час розгляду справи у відповідно до поданої заяви, що містяться у матеріалах справи. Отже, Банком звернулось до суду з вказаним позовом лише 09 серпня 2019 року, тобто поза межами загального строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, Банк звернувся до суду з указаним позовом з пропуском строку позовної давності, визначеного ст.257 ЦК України, що є самостійною підставною для відмови у позові відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, тому суд приходить до висновку, що слід відмовити в задоволенні позову. Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, у даній справі у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed