Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувсь до суду з даним позовом, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на земельну ділянку із кадастровим номером 1821184101:01:001:0301 площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) та на земельну ділянку з кадастровим номером 1821184101:01:001:0300 для ведення особистого селянського господарства площею 0,15 га, які розташовані за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в 2006 році між ним та [PERSON] було досягнуто домовленості щодо продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] та земельної ділянки, яка розташована біля вказаного будинку кадастровий номер 1821184101:01:001:0301 площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельна ділянка з кадастровим номером 1821184101:01:001:0300 для ведення особистого селянського господарства площею 0,15 га, на підтвердження чого [PERSON] передав йому оригінал державного акту на землю. Відповідно до витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку реєстру власником вказаних земельних ділянок є [PERSON] . Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 14.11.2022 року визнано за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] Позивач зазначає, що починаючи з 2006 року він добросовісно, відкрито та безперервно володіє земельними ділянками, обробляє їх. Ухвалою судді від 25.03.2024 року відкрито провадження за даним позовом та призначено у справі підготовче судове засідання. 03.04.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у даній справі та призначено судовий розгляд по суті. В судовому засіданні представник позивача адвокат Шморгун О.П. підтримав позов в повному обсязі, просив його задовольнити та пояснив, що рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 14.11.2022 року визнано за позивачем право власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] . 26.01.2023 позивач зареєстрував право власності на вказаний житловий будинок. Позивач не може оформити у встановленому законом порядку право власності на земельні ділянки, а саме: земельну ділянку кадастровий номер 1821184101:01:001:0301 площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розташований зазначений житловий будинок, а також земельну з кадастровим номером 1821184101:01:001:0300 для ведення особистого селянського господарства площею 0,15 га, які зареєстровані за [PERSON] , хоча по суті позивач є добросовісним набувачем вказаних земельних ділянок. Представник позивача зазначив, що позивач добросовісно користується зазначеними земельними ділянками з 2006 року, до органу місцевого самоврядування з метою надання йому у власність вказаних земельних ділянок не звертався. Представник відповідача, Хорошівської селищної ради, в судове засідання не з`явився,\~селищний голова подав до суду заяву про проведення судового засідання за відсутності представника селищної ради, зазначив, що позов визнає. Відповідно до\~статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку. Судом досліджено наступні правовідносини. Відповідно до рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 14.11.2022 року за позивачем [PERSON] визнано право власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] (а.с.11-13). Також у рішенні зазначено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.08.2012, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Згідно витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №321410827 від 30.01.2023, на підставі рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 14.11.2022 року зареєстроване право власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна житловий будинок [ADDRESS] , дата реєстрації права власності 26.01.2023 (а.с.14). Відповідно до витягу №НВ-1814494062020 від 07.12.2020 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, власником земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 1821184101:01:001:0301, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), є [PERSON] , на підставі Державного акту від 11.12.1996 ЖТ 13-15-0011, дата державної реєстрації земельної ділянки 07.12.2020 (а.с.17-19). Відповідно до витягу №НВ-1814494052020 від 07.12.2020 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, власником земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 1821184101:01:001:0300, площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства, є [PERSON] , на підставі Державного акту від 11.12.1996 ЖТ 13-15-0011, дата державної реєстрації земельної ділянки 07.12.2020 (а.с.20-22). Згідно копії Державного акта на право приватної власності на землю серії ЖТ №13-15-0011 від 11.12.1996, [PERSON] , який мешкає в [ADDRESS] , є власником земельної ділянки площею 0,40 га, а саме для будівництва і обслуговування житлового будинку 0,25 га та ведення особистого підсобного господарства 0,15 га (а.с.23). Відповідно до акта обстеження користування земельною ділянкою від 06.03.2024 року за №40, складеного комісією за участі в.о.старости [PERSON] , депутата Хорошівської ОТГ Прут М.І., власника житлового будинку [PERSON] , було обстежено земельну ділянку, яка розміщена біля житлового будинку в [ADDRESS] , було виявлено, що даною земельною ділянкою користується власник будинку [PERSON] (а.с.24). Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилався на те, що він з 2006 року мав домовленість з власником земельних ділянок [PERSON] щодо продажу зазначених земельних ділянок та із зазначеного часу добросовісно, відкрито та безперервно володіє ними, а тому має право на набуття права власності на земельні ділянки на підставі\~ст.344 ЦК України\~за набувальною давністю. Статтею 328\~ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України). Правові висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), які суд у силу ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~враховує при виборі та застосування норм права до спірних правовідносин. Виникнення права власності за набувальною давністю ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у ч.1\~ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18)). Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Зокрема у п. 5,9 вказаної постанови роз`яснено що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Крім того, пунктом 11 цієї постанови визначено, що враховуючи положення ст.ст.\~335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. При цьому, володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном як своїм власним. Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним є підставою для відмови у задоволенні позову про набуття права власності за набувальною давністю, у порядку, передбаченому\~ст. 344 ЦК України. Такий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 та Верховного Суду у постанові від 28.04.2022 року у справі № 449/570/19. Проаналізувавши вищенаведені норми чинного законодавства, а також врахувавши висновки щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин, викладені в постановах Верховного Суду, суд прийшов до висновку, що позивач не довів того факту, що він є доборосовісним володільцем, оскільки йому було відомо, що власником земельних ділянок є [PERSON] . Жодних належних та допустимих доказів того, що [PERSON] відмовився від земельних ділянок, або ж відчужив їх позивачу, матеріали справи не містять. Твердження позивача про наявність у нього в 2006 році домовленості з [PERSON] щодо продажу земельних ділянок не підтверджується матеріалами справи, а отже доводи позивача про відмову [PERSON] від права власності не знайшли свого підтвердження. За таких обставин, в даному випадку відсутня така ознака набувальної давності, як добросовісне володіння, що виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю позивачем\~на спірні земельні ділянки у порядку, передбаченому ч. 1\~ст. 344 ЦК України. Окрім того, згідно з абз. 2 ч. 1 ст.344 ЦК\~набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом і має свою специфіку. Таким спеціальним законом є Земельний кодекс України. Відповідно до ст. 119 ЗК України\~громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування. Передання земельної ділянки на підставі ст. 119 ЗК України здійснюється у порядку передбаченому ст.118 ЗК України. Конструкція ст.119 ЗК України значно відрізняється від конструкції ст. 344 ЦК України та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки, навіть, дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (ст. ст.118,123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передання земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що змістом ч. 1 ст.344 ЦК України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. За правовою позицією Верховного Суду сама по собі наявність визначеного ст.119 ЗК України 15-річного строку набувальної давності не є єдиною та безпосередньою підставою для виникнення у особи права власності або права користування земельною ділянкою. Вона є лише умовою для застосування інших способів встановлення цих прав. Набувальна давність користування земельною ділянкою згідно з вказаною статтею є лише підставою для звернення до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з відповідним клопотання щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Позивач до органу місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки на підставі статті 119 ЗК України не звертався. Також, позивачем не доведено як безперервність користування вищевказаними земельними ділянками, так і наявність необхідного для набувальної давності строку, протягом якого позивач користується спірними земельними ділянками. Відповідно до\~ст.125 Земельного кодексу України\~право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ч. 8\~ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»\~на підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Витяг містить всі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки. Так, з матеріалів справи слідує, що спірне майно - земельна ділянка, яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 1821184101:01:001:0301, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а також земельна ділянка яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 1821184101:01:001:0300, площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства, як об`єкт нерухомого майна були зареєстровані за [PERSON] лише 07.12.2020 року. Реєстрація була здійснена на підставі документації із землеустрою на ім`я [PERSON] (а.с.17-22). Відтак, наявні в справі докази свідчать про те, що в 2020 році за [PERSON] було зареєстроване право власності на спірні земельні ділянки. Право власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1821184101:01:001:0301, зареєстроване лише 26.01.2023 (а.с.14). При цьому, суд вважає неналежним доказом та не приймає до уваги надану на підтвердження позовних вимог копію акта №40 від 06.03.2024 обстеження користування земельною ділянкою [PERSON] , оскільки викладена у ньому інформація лише констатує виявлену в конкретну дату, а саме 06.03.2024 року, обставину щодо користування позивачем земельною ділянкою, яка розміщена біля житлового будинку в [ADDRESS] . Доводи позивача про відкритість володіння позивачем вказаним нерухомим майном та можливість визнання за нею права власності на вказане майно за набувальною давністю не заслуговують на увагу, оскільки сам по собі факт відкритого користування нерухомим майном не може бути підставою для виникнення у позивача права власності на нього за набувальною давністю у розумінні\~ст. 344 ЦК України. Щодо визнання позову відповідачем суд відзначає, що відповідно до ч. 4 ст.206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Тобто, саме по собі визнання позовних вимог відповідачем не є самостійною підставою для їх задоволення. Тому, враховуючи, що відсутні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, суд не бере до уваги визнання позову відповідачем. Таким чином, враховуючи, що позивачем не доведено добросовісність заволодіння чужим майном та його тривалого і безперервного характеру, що є необхідними умовами для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed