Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

23 січня 2024 року позивачі в особі представника засобами поштового зв`язку звернулися до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до держави Російська Федерація в особі уряду Російської Федерації про стягнення майнової та моральної (немайнової) шкоди, завданої в результаті військової агресії (військового вторгнення) російської федерації, відповідно до якої просили суд: стягнути з держави Російська Федерація на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 381\~850,00 грн., що становить 13 052,50 доларів США та 11\~511,50 євро за офіційним курсом НБУ на дату оцінки збитків, та моральну шкоду у розмірі 3\~000\~000,00 грн., що становить 73\~144,69 євро та 79\~555,76 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату оцінки збитків; стягнути з держави Російська Федерація на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 381\~850,00 грн., що становить 13\~052,50 доларів США та 11\~511,50 євро за офіційним курсом НБУ на дату оцінки збитків, та моральну шкоду у розмірі 3\~000\~000,00 грн., що становить 73\~144,69 євро та 79\~555,76 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату оцінки збитків. Обґрунтовуючи позов, позивачі вказають, що їм на праві спільної часткової власності належить двокімнатна квартира, загальною площею 45,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок військового вторгнення російської федерації на територію України та збройної агресії російської федерації, вказана квартира позивачів була зруйнована, все майно позивачів, яке знаходилось у квартирі знищено. Таким чином, відповідачем, завдано позивачам майнову шкоду внаслідок знищення квартири, яка перебуває у спільній власності позивачів. Обставини руйнування квартири, яка знаходиться у спільній власності позивачів є тотожними, оскільки стосується одного об`єкту нерухомого майна. Вказали, що позивачі є членами однієї сім`ї, [PERSON] є матір`ю [PERSON] , до повномасштабного вторгнення позивачі разом проживали у квартирі за адресою: [ADDRESS] , вели спільний побут. Позивачі знаходились на тимчасово окупованій території з 24.02.2022 року по 16.03.2022 року у м. Маріуполь; з 16.03.2022 року по 28.03.2022 року в с. Портовське біля м. Маріуполь. Після чого їм вдалося виїхати в м. Запоріжжя. Щодо завдання моральної шкоди позивачу [PERSON] то в період з 24.02.2022 до 16.03.2022 вона знаходилась безпосередньо за адресою реєстрації у місті Маріуполь. Починаючи з 24.02.2022 року вона жила в суцільному пеклі: до останнього сподіваючись на порятунок. У квартирі за адресою реєстрації відключили опалення, воду, газ. Знаходячись в квартирі в верхньому одязі, не можливо було зігрітися. Замерзало все, бо місяць березень 2022 року видався дуже холодним. Придбати або знайти повноцінне харчування можливості у неї не було, навіть не було хліба. Їжу доводилось готувати у дворі будинку на вогнищі, ризикуючи власним життям через остійні обстріли. Із залишків борошна [PERSON] разом із донькою [PERSON] (Позивач-2) та сусідами смажили щось на кшталт оладків. Продуктів в магазинах не було, бо все було пограбоване. Навколо бігали люди в пошуках їжі. [PERSON] стала свідком багатьох смертей, дуже багато людей помирало, деякі від голоду, деякі від холоду, інших вбило снарядом чи уламками. Померло багато її сусідів. Ховали їх за магазином, який знаходився поруч із двором. Деякі тіла просто лежали на узбіччі. Та люди проходили повз, бо займалися рятуванням живих (пошуком води, їжі, родичів). Це жахливі моменти для [PERSON] , які неможливо забути та стерти із пам`яті. Кожного дня [PERSON] чула як літали літаки. Якщо летів літак, неодмінно буде вибух, а де - невідомо. Готуючи їсти на вогнищі, коли летів літак, [PERSON] разом із донькою та всіма сусідами бігли під стіну будинку, вважаючи що якщо влучить, то стіна врятує. Зараз вона розуміє, що не був варіант порятунку, проте в страшні моменти безвиході, вона шукала хоч якийсь сховок. [PERSON] спала в одязі, не роздягаючись взагалі. Умови були нелюдськими, через обстріли, вибухи, холод та відсутність їжі. Будинок в якому вона проживала вікнами виходив на завод Азовсталь. Щодня і щоночі російські літаки нещадно бомбили навкруги, незважаючи на цивільне населення. Те потрясіння і той шок, який вона пережила не можна з чимось порівняти. [PERSON] на порятунок у неї не було, її постійно переслідувало відчуття морального пригнічення, безвиході та страху. Щоденні бомбардування та вибухи, холод, відсутність сну та недостатнє харчування завдало позивачу значних моральних страждань. Окрім того, вона перебувала у постійному страху за доньку [PERSON] та онука, їх безпеку та подальшу долю. Вона ніколи раніше не перебувала в подібних умовах. Спогади про пережите не дають їй змогу повноцінно жити. Розуміючи, що у питанні подальшого виживання потрібно спиратися на свої сили, вона разом із донькою (позивачем-2) та онуком прийняли рішення виїжджати із Маріуполя, без жодних евакуаційних коридорів, на власний страх і ризик. Коли вона виїжджала із м. Маріуполя, навкруги бачила розтрощені та погорілі будівлі, побиті уламками машини та людські тіла. І жодної допомоги чи порятунку. Їдучи по місту та за межами, позивач бачила, як люди пішки йшли в сторону порятунку, в сторону вільної України, не знаючи, що там і як там. На шляху до Запоріжжя, позивачка з донькою та її сином [PERSON] проїхали близько 20 -ти блокпостів окупантів і на кожному з них знущалися. Під час виїзду із Маріуполя, на дорозі було багато мін, але позивач [PERSON] була настільки емоційно і морально виснажена, що їй вже було байдуже. Тільки приїхавши до м. Запоріжжя позивачі відчули себе в безпеці. Наразі [PERSON] є пенсіонеркою з пенсією у 2700 гривень, яка фактично перебуває на утриманні доньки (позивача-2). Її майно та квартира знищені, всі цінні речі втрачені в окупації. Після пережитого, її постійно переслідує відчуття страху, позивач боїться звуку грози, гучних звуків, боїться жити, бо не знає, що буде далі. Її мати померла в 2016 році та вона не мала змоги поїхати на похорон, бо мати жила в тимчасово окупованому місті Донецьк. Позивач відчуває дуже великий моральний біль, бо російська федерація позбавила її всього в цьому житті. Вказані вище події привели до розладу її здоров`я ви неї: порушився сон, погіршився зір, загострилися хронічні хвороби, часто наступає депресивний стан, неконтрольовані сльози. Пройшло майже два роки, як вона виїхала з окупації, але психологічно все ще не в кращому стані, бо у пенсійному віці тратити все майно, що було вибудовано протягом всього життя, й не мати можливості та коштів для отримання нового житла, все це тільки посилює важкість ситуації та дуже негативно впливає на психологічний, і та фізичний стан її здоров`я. [PERSON] оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 3 000 000,00 (три мільйони гривень 00 коп.) грн. Позивачка [PERSON] \~щодо обставин\~завдання моральної\~шкоди вказала\~на те, що в період з 24.02.2022 до 16.03.2022 вона знаходилась безпосередньо за адресою реєстрації у місті Маріуполь разом з зі своєю матір`ю, позивачем по справі та сином. У квартирі були відсутні: світло, газопостачання та вода. Вказала, що вона перебувала в окупації разом із своїм сипом та матір`ю (позивач-1) та відчувала постійний страх за них. Її мати пенсіонерка та стан її здоров`я сильно непокоїв її, чи витримає вона ці нелюдські умови та жах навколо. За місто тривали бої та в будь-який момент її син міг бути схоплений окупантами. Знаходитись під постійними обстрілами для неї було нестерпно. Евакуаційних заходів не було, кожен мусив розраховувати лише на себе. Після влучання в їх будинок 14.03.2022 року, вона разом із матір`ю та сином прийняли рішення, на свій страх і ризик виїжджати з міста Маріуполь подалі від того суцільного жаху, який був навколо, незважаючи на те, що деякі люди намагаючись виїхати, поверталися назад і розповідали, що росіяни обстрілюють мирне населення не даючи змогу покинути місто. Вона разом із сім`єю та іншими маріупольцями, виїжджали з міста невеликою групою, декілька вцілілих автівок. Коли їхали містом, намагались не відставати один від бо можна було загубитись, пошкодити машину або колеса. Їхали повз зруйновані будівлі. Дорога була усипана уламками будівель, стояли згорілі машини, багато скла, але самим страшним була наявність трупів, які просто неба лежали на вулицях. Всі ці події: перебування в зоні бойових дій, брак їжі, холод та пожежі, постійна загроза загинути або під руїнами будинку, або в пожежі, або від кулі чи уламку снаряду, психологічний пресинг, втрата майна, почуття безпорадності, перетин блокпостів окупантів, привели до розладу її здоров`я: порушився сон, часто наступає депресивний стан, гучні звуки викликають панічний страх. Внаслідок військової агресії російської федерації, вона не тільки втратила своє майно, а й звичне життя, роботу, друзів. До повномасштабного вторгнення, вона працювала в Маріуполі начальником торгового відділу, ТОВ "Троянда Люкс". Через окупацію, втратила можливість працювати, що призвело до відчуття втрати статусу, коштів, обмеження конституційних прав на працю та вільне пересування та до втрати сенсу життя. Її сім`я втратили родинні реліквії, фотографії та цінні для них речі. Всі ці події привели її до стану депресії. Наразі позивач змушена перебувати у статусі внутрішньо переміщеної особи. Вона не може повернутись до міста Маріуполь через окупацію і не знає чи взагалі матиме колись таку можливість, оскільки збройна агресія російської федерації продовжується. Такі тяжкі вимушені зміни життєвих обставин та потреба у довгому відновленні до попереднього стану, що є практично неможливим, продовжують негативно впливати на стан здоров`я [PERSON] . [PERSON] оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 3 000 000,00 (три мільйони гривень 00 коп.) грн. Щодо майнової шкоди позивачі вказали, що внаслідок артилерійських обстрілів в березні 2022 року квартира позивачів, яка належала їм на праві спільної часткової власності, а саме квартира [ADDRESS] ) повністю зруйнована через потрапляння снарядів та пожежу, яка виникла внаслідок цього. Був зруйнований і багатоквартирний будинок також. Позивачам стало відомо, що станом на теперішній час будинок [ADDRESS] ) в якому розташована квартира позивачів, знесено окупаційною владою. На тому місці пустир під забудову. Розібрано весь двір в котрому було 6 дев`ятиповерхівок і 2 дванадцятиповерхівки. Відповідно до Звіту з визначення розміру реальних збитків від знищеного майна, а саме: двокімнатної квартири загальною площею 45,4 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., що належить громадянкам України [PERSON] та [PERSON] і розташована за адресою: [ADDRESS] , завданих збройною агресією російської федерації, станом на 14.03.2022 р., виготовленого ТОВ «КК «Острів» 15.12.2023 р. (сертифікат СОД №548/21 від 20.07.2021), розмір реальних збитків від знищення квартири становить 763700 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ станом на дату оцінки (визначення) збитків, а саме 14.03.2022 року, становить 26105 доларів США або 23023 Євро. Такими чином, у результаті артилерійських обстрілів під час військового вторгнення Російської Федерації позивачам було спричинено майнову та моральну шкоду. Тому, позивачі вважають, що вина за спричинення їм матеріальної та моральної шкоди лежить на російській федерації, у зв`язку з чим звернулася до суду із вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 січня 2024 року, головуючим суддею у розгляді вказаної справи визначено суддю Слюсар Л.П. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2024 року справу було прийнято до провадження з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовні заяві та просила суд постановити рішення, яким позов задовольнити. Відповідач повідомлений належним чином (шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду) про час та місце судового розгляду представник відповідача до суду не з`явився, будь-яких заяв до суду не подав. У встановлений ухвалою строк представник відповідача Російської Федерації не скористався правом надання відзиву на позовну заяву. У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, шо у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. При цьому суд зазначає, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російської Федерації з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російської Федерації заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, заслухавши представника позивачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Частиною першою статті 15\~ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено,\~що згідно\~звитягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач [PERSON] є власником на праві спільної часткової власності частки квартири площею 45,4 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] є власником на праві спільної часткової власності частки квартири площею 45,4 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачі: [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 01.04.2022 р. № 1239-5000649020, яка видана на ім`я [PERSON] , остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 01.04.2022 р. № 1239-5000648798, яка видана на ім`я [PERSON] , останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Як вказали в позові позивачі, руйнування багатоповерхового будинку, в якому знаходиться квартира позивачів, відбувалося приблизно з 14 по 21 березня 2022 року. Спочатку, 03.03.2022 року снаряд прилетів в кут сусіднього будинку, 142 а. Коли почались бомбардування літаками, приблизно 04.03.2022 року, поцілили в школу, яка знаходилася біля будинку позивачів. 14.03.2022 року поцілили в будинок, де розташована квартира позивачів. У сусідів повилітали вікна, двері. 19.03.2022 року позивачу [PERSON] зателефонувала сусідка і сказала, що будинок, в якому розташована квартира позивачів, стоїть. 21.03.2022 року сусідка прислала позивачу [PERSON] фото, де було видно, що весь будинок згорів. По інформації сусідів позивачів, будинок, в якому була розташована квартира позивачів, постраждав під час бойових дій в березні 2022 року. Снарядом з літака поцілили в дах, він пробив будинок з дев`ятого по перший поверх. Вибуховою хвилею повибивало скло у вікнах, вирвало двері, обвалилися стіни та перекриття. По інформації від сусідів позивачів, в будинку були зруйновані міжкімнатні стіни, пробито підлогу, порушено газопровід, водопровід, електромережу. Будинок став непридатним для використання. Позивачам відомо, що станом на теперішній час будинок [ADDRESS] ), в якому розташовувалась квартира позивачів, знесено окупаційною владою. На тому місці пустир від забудови. Розібрано весь двір в котрому було 6 дев`ятиповерхівок і 2 дванадцятиповерхівки. В результаті зазначених подій квартира позивачів наразі зруйнована, у зв`язку з чим позивачі позбавлені можливості користуватись квартирою та майном, яке в ній знаходилось. Повністю згоріли усі меблі, побутова техніка, комп`ютерна техніка, особисті та цінні речі. Відповідно до Звіту з визначення розміру реальних збитків від знищеного майна, а саме: двокімнатної квартири загальною площею 45,4 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., що належить громадянкам України [PERSON] та [PERSON] і розташована за адресою: [ADDRESS] , завданих збройною агресією російської федерації, станом на 14.03.2022 р., виготовленого ТОВ «КК «Острів» 15.12.2023 р. (сертифікат СОД №548/21 від 20.07.2021), розмір реальних збитків від знищення квартири становить 763700 грн. 00 коп., що в еквіваленті по курсу НБУ станом на дату оцінки (визначення) збитків, а саме 14.03.2022 року, становить 26105 доларів США або 23023 Євро. 22.11.2023 року позивачі звернулися із заявою про кримінальне правопорушення за ч.1 ст.438 КК України (порушення законів та звичаїв війни) до органів Національної поліції України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальне провадження №12023111050004801 від 30.11.2023 року. Відповідно до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 3 ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1\~ст. 321 ЦК України). Обґрунтовуючи вимоги позивачі посилаються на спричинення їм матеріальної та моральної шкоди в результаті артилерійських обстрілів під час вторгнення російської федерації, внаслідок чого було зруйновано їх квартира, та будинок знесений окупаційною владою. Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Положення преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України\~від 17.07.1997\~№ 475/97-ВР\~«Про ратифікацію\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~1950\~року,\~Першого протоколу\~та протоколів\~№ 2,\~4,\~7\~та 11\~до Конвенції» передбачають те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання. Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав. Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~№ 326\~від 20\~березня 2022\~року ( зі змінами) затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації. якою визначено, що визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за такими напрямами: 1) людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії Російської Федерації, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг; 2) економічні втрати, пов`язані з людськими втратами, напрям, що включає непрямі економічні втрати, пов`язані із зменшенням чисельності населення та відповідного зменшення економічних показників країни; 3) військові втрати напрям, що включає людські та матеріальні військові втрати і витрати, пов`язані з бойовими діями; 4) втрати, пов`язані із забезпеченням публічної безпеки і порядку, протидії злочинності, забезпеченням безпеки дорожнього руху, забезпеченням недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні, здійсненням пропуску через державний кордон, захистом населення і територій від надзвичайних ситуацій, бойовими діями, - напрям, що включає людські та матеріальні втрати і витрати МВС, Національної поліції, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, ДСНС, пов`язані із забезпеченням публічної безпеки і порядку, протидії злочинності, забезпеченням безпеки дорожнього руху, забезпеченням недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні, здійсненням пропуску через державний кордон, захистом населення і територій від надзвичайних ситуацій, під час участі в антитерористичній операції, заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації; 5) соціальний захист ветеранів війни - витрати, пов`язані із забезпеченням заходів у сфері соціального захисту ветеранів війни, осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною (далі - ветерани), членів сімей таких осіб та членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України (далі - члени сімей ветеранів), що виникли внаслідок збройної агресії Російської Федерації; 7) втрати об`єктів громадських будівель - напрям, що включає втрати громадських будівель (об`єктів освіти, спорту, соціального захисту, охорони здоров`я, культури, адміністративних будівель тощо), фактичні витрати, здійснені для їх відновлення; 8) втрати об`єктів житлово-комунального господарства - напрям, що включає зруйновані і пошкоджені об`єкти у сфері теплопостачання, об`єкти водопостачання і водовідведення і решту об`єктів житлово-комунального господарства, знищення яких має безпосередній вплив на санітарні та гігієнічні умови проживання жителів населених пунктів; 9) шкода, завдана земельним ресурсам, - напрям, що включає шкоду від пошкодження і знищення родючого шару ґрунту та шкоду, зумовлену забрудненням і засміченням земельних ресурсів; 10) втрати надр напрям, що включає втрати надр, завдані самовільним їх користуванням;. 11) збитки, завдані водним ресурсам, - напрям, що включає забруднення, засмічення, вичерпання та інші дії щодо водних ресурсів, які можуть погіршити умови водопостачання, завдати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, погіршення умов існування диких тварин, зниження родючості ґрунтів та інші несприятливі явища внаслідок зміни фізичних і хімічних властивостей вод, зниження їх здатності до природного очищення, порушення гідрологічного і гідрогеологічного режиму вод; 12) шкода, завдана атмосферному повітрю, - напрям, що включає шкоду, завдану викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря; 13) втрати лісового фонду - напрям, що включає втрати і пошкодження лісів і лісових ділянок, та пов`язані із ними витрати; 14) збитки, завдані природно-заповідному фонду, - напрям, що включає збитки, завдані територіям та об`єктам природно-заповідного фонду, та пов`язані із ними витрати; 15) втрати інфраструктури транспорту, інфраструктури (зокрема фізичної) електронних комунікаційних мереж - напрям, що включає зруйновані або пошкоджені автомобільні дороги, залізничні шляхи, аеродроми та аеродромні об`єкти, об`єкти портової інфраструктури, гідротехнічні споруди, судна морського та внутрішнього водного транспорту, об`єкти поштового зв`язку, інфраструктуру (зокрема фізичну) електронних комунікаційних мереж та інші об`єкти транспортної інфраструктури, електронних комунікацій та зв`язку; 16) втрати енергетичної інфраструктури - напрям, що включає зруйновані газо-, нафтопроводи, об`єкти з виробництва, передачі, розподілу та продажу електричної енергії, інші об`єкти енергетичної інфраструктури; 17) втрати культурної спадщини - напрям, що включає втрати культурної спадщини та культурних цінностей; 18) економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у тому числі господарських товариств, - напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності; 19) втрати установ та організацій (крім установ та організацій оборонно-промислового комплексу) - напрям, що включає втрати установ та організацій усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна (крім втрат громадських будівель та споруд комунальної власності, які зазначені у\~підпункті 7\~цього пункту).. Визначення шкоди та збитків здійснюється відповідно до методики, затвердженої спільним наказом Мінекономіки та Фонду державного майна. Отже, Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, загибелі цивільних осіб через збройну агресію РФ. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Розмір такого відшкодування залежить від складності проблеми, яку має вирішити держава, умов (воєнних, соціально-економічних, політичних), у яких цю проблему слід вирішити, тривалості невиконання чи неналежного виконання відповідного обов`язку, важливості вирішення відповідної проблеми для конкретної особи тощо. Крім того, постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 18.12.2013\~року №\~947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10.07.2019 року № 623. Після чого, постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2020 року № 767\~до цього Порядку були внесені зміни, якими визначений механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. Враховуючи наведене, суд щодо позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди з Російської Федерації, дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Указом Президента\~України №\~64/2022\~від 24.02.2022\~року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України, Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»). На підставі ст.\~5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 8 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів. Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Крім того на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації. Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва російської федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року. Згідно з п.9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», \~відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Загальновідомими та такими, що у відповідності до ч.3 ст.82 ЦПК України не потребують доказування, є обставини, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)». Четверта фаза збройної агресії розпочалася 24 лютого 2022 року повномасштабним вторгненням агресора на суверенну територію України. Станом на 22.05.2024 Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку РФ, яку остання здійснює. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. При цьому загальновідомим, та таким, що не потребує доказування, є факт, що облога м. Маріуполя почалася після повномасштабного російського\~вторгнення в\~Україну і тривала з 24\~лютого по 20\~травня 2022 року. Загалом оборона міста тривала 86 днів, 82 з яких у повному оточенні. Станом на 23.01.2024 м. Маріуполь є тимчасово окупованим РФ. Відповідно до відповідей Маріупольської міської ради Донецької області на адвокатські запити від 21.12.2023 року №12.8-1491-02 та від 21.12.2023 року №12.8-1490-02, згідно з інформацією супутникових знімків станом на 15.05.2023 будинок розташований за адресою: [ADDRESS] демонтований. Доступу до об`єктів нерухомості, розташованих на території Маріупольської міської територіальної громади не має. Відтак судом встановлено, що внаслідок збройної агресії та облоги м. Маріуполя збройними силами РФ, позивачі назавжди втратила належне їм на праві спільної часткової власності нерухоме майно, а саме - квартиру [ADDRESS] . 9 ( [ADDRESS] . Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті\~1,\~3 Конституції України). Відповідно до ст.\~22\~ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно з ч. 1 ст.\~1166\~ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тож якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року (справа № 761/6144/15-ц,провадження № 61-18064св18). Судом встановлено та вказана обставина не спростована відповідачем Російською Федерацією, що в результаті бомбардування міста Маріуполь під час вторгнення Російської Федерації було зруйновано квартиру позивачів та окупаційною владою знесено будинок, внаслідок позивачі втратили своє житло. З урахуванням наведеного, оскільки квартира належить позивачам на праві спільної часткової власності по 1/2 кожній то з відповідача Російської Федерації на користь позивач [PERSON] підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 381 580,00 грн., що становить 13052,50 доларів США або 11511,50 Євро та на користь позивач [PERSON] підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 381 580,00 грн., що становить 13052,50 доларів США або 11511,50 Євро. (763700 грн. :2 = 381 580 грн. 00 коп.) Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди з Російської Федерації, суд виходить з такого. Згідно зі ст.\~23\~ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.\~1167\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31\~березня 1995\~року №\~4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.\~\~ Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі № 686/13212/19. Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Отже, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава Російська Федерація є належним відповідачем у даній справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року по справі № 760/17232/20-ц. Крім того у своїй постанові від 14.04.2022 року по справі № 308/9708/19 Верховний Суд також дійшов висновку, що на Російську Федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН. Зокрема, Верховний Суд встановив, що такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН. Тому, беручи до уваги перебування позивачів в зоні бойових дій, брак їжі, холод та пожежі, постійну загрозу загинути або під руїнами будинку, або в пожежі, або від кулі чи уламку снаряду, психологічний пресинг, втрату майна, почуття безпорадності, перетин блокпостів окупантів, що призвело до розладу здоров`я позивачів, та перебування їх у стані постійного стресу та нервозності, внаслідок збройної агресії Російської Федерації, позбавлення власного житла та речей, та з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд визначає розмір компенсації моральної шкоди кожній в сумі 3 000\~000 грн.00 коп., що підлягає стягненню на користь позивачів. Відповідно до ч. 1, 5 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У статті 78\~ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення майнової та моральної шкоди з Російської Федерації. Відповідно до ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України\~він підлягає стягненню з відповідача Російської Федерації на користь держави. Загальна сума, яка підлягає стягненню 6\~763\~700 грн. 00 коп. (763700 грн. 00коп. + 3000 000 грн. 00 коп. + 3\~000 000 грн. 00 коп.). Відповідно до ст. 4, 6\~Закону України\~«Про судовий\~збір» станом на час подання позову (23 січня 2023 року) позивач повинен був сплатити з урахуванням ціни позову судовий збір у розмірі 1% від ціни позову. Максимальний розмір судового збору станом на 23.01.2024 року складав 15140 грн. 00 коп. Тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15140 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved