Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

19.03.2024 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про зняття обтяження з нерухомого майна до відповідача Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса). Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20.03.2024 року відкрите провадження по цивільній справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судове засідання на 13.05.2024 року. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст. 247 ЦПК України. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить скасувати заборону відчуження будинку за адресою: [ADDRESS] , підстава обтяження договір довічного утримання, реєстр № 2-1584, 14.06.1996, Верхньодніпровська ДНК (заборона №74/96, архівний запис №89370-255 від 05.12.2001 року), реєстраційний номер обтяження 3854074, зареєстровано 09.10.2006 року за номером 3854074 реєстратором Верхньодніпровська державна нотаріальна контора. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна містяться відомості щодо арешту нерухомого майна за номером запису про обтяження 3854074 від 09.10.2006 року, об`єктом якого є будинок за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Підставою даного обтяження є договір довічного утримання, реєстр № 2-1584, 14.06.1996, Верхньодніпровська ДНК (заборона №74/96, архівний запис №89370-255 від 05.12. 2001 року). [INFO] помер його батько [PERSON] , [INFO] . На день його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 13 березня 2024 року вона звернулась із заявою до приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Малашової Г.В. про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду. Дана заборона була накладена на вищезазначений будинок 05.12.2001 року, вже після того, як був укладений договір купівлі-продажу від 21 липня 2000 року, в якому зазначено, що заборон/арештів на будинок немає (копія договору купівлі-продажу додається). Її батько [PERSON] купив 1/2 частини житлового будинку у свого рідного брата [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 21.07.2000 року. Крім того, право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.11.2006 року, реєстраційний номер майна 16641214). Обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , створює перешкоди у розпорядженні власністю, що й стало підставою звернення до суду. Справа слухалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників розгляду справи. Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Заперечень проти задоволення позовних вимог не надав. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27.07.1999 року було визнано недійсним договір довічного утримання від 14.07.1996 року, укладений між громадянами [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією Договору довічного утримання та копією рішення суду від 27.07.1996 року. На сьогоднішній день власником житлового будинку [ADDRESS] , є [PERSON] , ( [INFO] , який помер [INFO] ), на підставі договору купівлі-продажу від 21.07.2000 року посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Зезуль Л.Я, зареєстрованого в реєстрі за № 988, що підтверджується копією договору купівлі продажу. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна містяться відомості щодо арешту нерухомого майна за номером запису про обтяження 3854074 від 09.10.2006 року, об`єктом якого є будинок за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] . Підставою даного обтяження є договір довічного утримання, реєстр № 2-1584,14.06.1996, Верхньодніпровська ДНК (заборона №74/96, архівний запис № 89370-255 від 05.12. 2001 року). В зв`язку з цією обставиною позивач, не може розпорядитись належним їй майном в повній мірі, оскільки існують обтяження на нерухоме майно - заборона відчуження житлового будинку [ADDRESS] . Зняти заборону відчуження нерухомого майна в позасудовому порядку позивач не має можливості, оскільки вона накладена за договором, за яким позивачка не є його стороною. Відповідно до ст. 41 Конституції України - право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своє власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною радою України 17.07.1997 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 321 ЦК України - право власності є непорушним. ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. З наданих суду доказів встановлено, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27.07.1999 року було визнано недійсним договір довічного утримання від 14.07.1996 року, укладений між громадянами [PERSON] та [PERSON] . Тому підстави для подальшого існування даної заборони відчуження відпали. Даний факт підтверджується ще й тією обставиною, що [INFO] батько позивачки купив частину житлового будинку у свого рідного брата [PERSON] , що свідчить про те, що на час укладення даного правочину заборони на відчуження вищевказаного будинку не існувало. Виходячи з вищевикладеного суд не вбачає підстав для подальшого існування заборони на відчуження зазначеного вище житлового будинку, оскільки з часу його відчуження пройшов тривалий період часу і жодна особа не заявила про свої права на даний будинок. Частина будинку вже змінювала власника, без будь-яких перешкод, що свідчить про те, що сторони виконали всі свої обов`язки за укладеними договорами довічного утримання і купівлі-продажу і підстав для обмеження права власності на даний будинок не вбачається. На підставі чого суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211.20 грн. суд вважає за можливе покласти на позивача.

Outcome: approved