Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , у якому просила усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що у вересні 2005 року її батько - [PERSON] вдруге одружився на [PERSON] та починаючи з 2007 року вони почали проживати у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Протягом останніх років життя її батько тяжко хворів та вони з братом часто його навідували, допомагали грошима, продуктами харчування та ліками, однак з початку 2015 року, коли батькові ставало все гірше, відповідач заборонила йому з ними спілкуватися, перестала пускати до квартири, враховуючи його безпорадний стан, батько ніяким чином не міг суперечити своїй дружині, однак він часто телефонував та скаржився на неї. [INFO] батько помер, після його смерті вона, [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. У Дванадцятій Київській державній нотаріальній конторі було відкрито спадкову справу № 57896575 від 05.09.2015 року. Однак вважає, що відповідача як спадкоємця необхідно усунути від права спадкування спадщини спадкодавця за законом. Вказує, що на підставі ордеру № 120088 від 31.10.1969 року, у жовтні 1969 року вона та [PERSON] , разом з батьками вселилися до квартири [ADDRESS] . [INFO] померла мати - [PERSON] та з моменту її смерті у спірній квартирі постійно проживала вона, її брат [PERSON] та їх батько - [PERSON] . Вона з`ясувала згодом, що 19.11.2001 року батько отримав свідоцтво про право власності на квартиру. Вказане свідоцтво було видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації № 1260-с від 09.11.2001 року. Батько розуміючи, що приватизував квартиру не враховуючи інтересів своїх дітей, хотів виправити цю ситуацію та за життя хотів скласти заповіт на все належне майно на неї, однак відповідач в цьому йому перешкоджала. Вважає, що дружина спадкодавця може бути усунена від права на спадкування, оскільки вона ухилялась від надання йому допомоги, у зв`язку з чим звернулась до суду з вказаним позовом. 07.10.2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва направлено цивільну справу до Святошинського районного суду м.Києва (а.с. 59-60). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2022 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. та 19.11.2022 року справу передано судді (а.с. 63-64). Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 22.11.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та витребувано матеріали спадкової справи (а.с. 65). 06.02.2023 року до суду від Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшла належним чином посвідчену копію спадкової справи після смерті [INFO] [PERSON] (а.с. 84-121). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 28.03.2022 року у судове засідання викликано свідків (а.с. 136-137). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 12.10.2023 року заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про закриття провадження залишено без задоволення (а.с. 195-197). В судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з`явились, направили до суду заяву, у якій просили розглянути справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити, вважають, що підстав для застосування строків позовної давності немає (а.с. 224). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву, у якій заперечувала проти усунення її від права на спадкування за законом після смерті її чоловіка, справу просила розглядати без її участі (а.с. 125). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним, причини неявки суду невідомі. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 07.06.1961 року (а.с. 13). 11.09.1998 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після одруження їй присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 11.09.1998 року (а.с. 14). 08.10.2005 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб № [NUMBER] від 12.09.2015 року (а.с. 11). 19.11.2001 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , видане на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення серія ККВ № 62300 (а.с. 110 зворот -111). [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01.09.2015 року (а.с. 12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 41410901 від 05.09.2015 року (а.с. 10). Після смерті [PERSON] до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори звернулися [PERSON] , [PERSON] з заявами про прийняття спадщини (а.с. 85, 93). Рішенням Святошинського районного суд м. Києва від 08.12.2017 року у справі № 759/5499/16-ц було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування свідоцтва на право власності на нерухоме майно. 07.05.2018 року рішення набрало законної сили (а.с. 101-102). Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 11.03.2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10.11.2021 року, в позові [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про усунення спадкоємця від права на спадщину за законом відмовлено (а.с. 126-130, 168-169). Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 ЦК України передбачено право на спадкування, яке відповідно мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ч. 1 ст. 1262 ЦК України). Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1266 ЦК України). Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну (ч. 5 ст. 1266 ЦК України). Підстави усунення від права на спадкування передбачені ст. 1224 ЦК України, зокрема, відповідно до її другої та п`ятої частин: не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині; за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Відповідно до ч. 6 ст. 1224 ЦК України положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Правову позицію щодо застосування ч. 2 ст. 1224 ЦК України викладено, зокрема у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 202/6309/16-ц (провадження № 61-38718св18), за змістом якої: «виходячи з аналізу цієї норми, спадкоємець, маючи корисливий умисел, вчиняє дії, результатом яких є виникнення права на спадкування або збільшення його частки у спадщині. Незважаючи на те, що частина друга цієї статті прямо не вимагає підтвердження вчинення незаконних дій спадкоємця у судовому порядку, лише судове рішення може бути легітимною підставою для встановлення факту їх умисного вчинення і, як наслідок, - про усунення спадкоємця від права на спадкування. Осіб, які усуваються від права на спадкування, називають «негідними спадкоємцями». У статті визначаються підстави та порядок усунення особи права на спадкування після конкретного спадкодавця, а не про позбавлення права бути спадкоємцем взагалі як частини цивільної правоздатності фізичної особи. Іншими словами, прийняття рішення про усунення особи від права на спадкування стосується лише чітко визначеного випадку спадкового правонаступництва і не позбавляє цю особу претендувати на спадщину після смерті інших спадкодавців». Як зазначено у постанові Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 750/2766/21: «Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 02 березня 2020 року в справі № 133/1625/18, від 19 червня 2019 року в справі № 491/1111/15-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц. Правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 31 січня 2023 року в справі № 467/350/21». Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів того, що [PERSON] умисно перешкоджала спадкодавцеві скласти новий заповіт і цим сприяла виникненню права на спадкування або збільшенню своєї частки у спадщині, отже не доведено, що відповідачем умисно вчинено незаконні дії, що перешкоджали [PERSON] виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті. В матеріалах справи відсутні медичні документи, які вказують на те, що за життя [PERSON] дійсно хворів, потребував саме постійного стороннього догляду. Позивач не надав переконливих та об`єктивних доказів на підтвердження того, що [PERSON] звертався до відповідача з проханням про допомогу, догляд та утримання. Крім того, позивач не надав переконливих та об`єктивних доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, а саме доказів, які б підтверджували його винну поведінку, яка б свідчила, що спадкодавець дійсно потребував додаткової постійної допомоги саме від відповідача у зв`язку із безпорадним станом, звертався за допомогою до відповідача, а остання відмовила у наданні такої допомоги. Отже, матеріалами справи не доведено, що відповідач не вчинила умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. З урахуванням встановлених обставин справи, суд враховує, що лише в разі одночасного існування таких обставин, як перебування спадкодавця у безпорадному стані, умисне ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві та існування потреби спадкодавця саме у допомозі спадкоємця, за умови доведеності зазначених фактів у сукупності, спадкоємець підлягає усуненню від спадкування. Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів належними, допустимими та безспірними доказами, що є його процесуальним обов`язком в силу ст.ст. 12, 81 ЦПК України, одночасного настання всіх передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України обставин, які б давали підстави для застосування такого крайнього заходу як усунення [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті її чоловіка - [PERSON] . ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Разом з тим, вказував, що це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09.12.1994 у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п. 29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, п.п. 42-47; від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25; від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, п.п. 18, 19). Таким чином, суд, вирішуючи спір між сторонами, встановив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed