Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

У лютому 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості, у якій позивач просить суд: стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики від 15.02.2022 в сумі 231 519,94 грн., на відшкодування заподіяної моральної шкоди - 20 000,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 4132,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.02.2022 року між позивачем та відповідачем був укладений договорі позики, згідно з яким позивач передав відповідачеві 5000 доларів США, що з урахування курсу НБУ за 1 долар США станом на 15.02.2022 - 28,5355 складало 142 677,50 грн., які останній зобов`язувався повернути через 30 днів, тобто до 18.03.2022, про що ним була власноруч складена розписка. У позовній заяві зазначено, що починаючи з 16 березня 2022 усі намагання позивача, щодо повернення суми позики, відповідачем були проігноровані та залишені без виконання, та в подальшому будь-який зв`язок з ним був відсутній. Позивачем зазначено, що на час звернення позивача до суду оригінал боргової розписки відповідача від 15.02.2022 перебуває у заявника, як позикодавця та отримані відповідача, як позичальником, кошти в сумі 5000,00 доларів США, що з урахуванням курсу НБУ за 1 долар СШ станом на день складання зазначеного позову (13.02.2024 -37,90 грн.), складає 189 500,00 грн.. У позовній заяві зазначено, що з відповідача на користь позивача у відповідно до вимог ст. 625 ЦК України підлягає стягнення індекс інфляції у розмірі 33811,10 та 3 % річних у розмірі 8 208,84 за період з квітня 2022 по 13.02.2024. З поміж іншого, позивачем зазначено, що враховуючи ступінь спричинених заявнику незручностей, спричинених відповідачем, та його вину в цьому, характер й обсяг моральних страждань, яких зазнав непрацюючий позивач через невиконання відповідачем протягом 2022-2024 років своїх грошових зобов`язань, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, представник позивача виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен складати суму еквівалентної 20000,00 грн. У зв`язку із зазначеним, позивач просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21.02.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження зазначеній цивільній справі за позовом. Розгляд цивільної справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18.03.2024 до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про долучення до матеріалів справи доказів №1843/4328 від 10.03.2024, яка видана відповідача солдату [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити. Відповідач у судовому засіданні зазначив, що визнає позов в частині 5000,00 доларів США та пояснив, що отримав вказану позику і через 30 днів не повернув, так як почалась війна і він пішов на війну. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в судовому засіданні встановлено, що 15 лютого 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав у борг грошову суму 5000 американських доларів, на термін 30 днів, що підтверджується розпискою, яка написана власноруч [PERSON] від 15.02.2022, що також визнається відповідачем, оригінал якої досліджено судом в судовому засіданні 21.05.2024. Як вбачається з розписки від 15.02.2022 відповідач [PERSON] у борговій розписці власноручно зафіксував, що зобов`язується повернути вчасно та зазначено, що розписка від 15.02.2022 написана ним власноруч без примусу. Таким чином, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у борг відповідачу грошові кошти у сумі 5 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 15.02.2022, згідно з якою [PERSON] надав вказану розписку [PERSON] про те, що позичальник отримав 5 000,00 доларів США, терміном 30 днів. Доказів, що відповідач у встановлений строк виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики, матеріали справи не містять і відповідач в судовому засіданні визнав, що не повернув борг. У своїй постанові від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14- ц Верховний Суд зазначив, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики, що оформлений розпискою, щодо повернення позивачеві суми позики, а також враховуючи, що відповідачем визнано позов у вказаній частині суд, перевіривши правильність розрахунків, вважає, що заявлені позивачем вимога про стягнення на його користь з відповідача суми позики в розмірі еквівалентному 5000,00 доларів США (в еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ станом на день подання позову 15.02.2024 (37,90 грн. за 1 долар США) становить 189500,00 грн. є обґрунтованою та такою, що ґрунтується на вимогах закону. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат за час несвоєчасного виконання грошового зобов`язання з 16.04.2022 по 13.02.2024 - 33 811,10 гривень та 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання з 16.04.2022 по 13.02.2024 - 8208,84 гривень, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23). Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. В подальшому Указами Президента України вказаний строк неодноразово продовжувався. Зміст Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 та від 06 травня 2024 року № 271/2024 свідчить, що на території України оголошено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який продовжено з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову в частині стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, так як протягом періоду їх нарахування діє воєнний стан. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд прийшов до висновків про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і полягає : 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Вимоги позивач обґрунтовує тим, що у зв`язку із порушення (неналежним виконанням) відповідачем зобов`язання з виплати гарантованої законом суми відшкодування за вкладом в неплатоспроможному банку, він був змушений протягом місяців вести з Відповідачем тривале і виснажливе претензійне листування, і таким чином відповідачем була заподіяна позивачеві немайнова (моральна) шкода. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Слід зазначити, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди. Суд, з огляду на положення ст. 76,79 ЦПК України не може покласти в основу рішення виключно твердження позивача та з огляду на положення ст. 81 ЦПК України не вбачає підстав для задоволення вимог в цій частині. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В обґрунтування позовних вимоги щодо стягнення моральної шкоди, позивачем вказано, що враховуючи ступінь спричинених заявнику незручностей, спричинених відповідачем, та його вину в цьому, характер й обсяг моральних страждань, яких зазнав непрацюючий позивач через невиконання відповідачем протягом 2022-2024 років своїх грошових зобов`язань, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, представник позивача виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен складати суму еквівалентної 20000,00 грн. Однак, в порушення вищенаведених вимог процесуального законодавства позивачем не подано жодного доказу на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, внаслідок невиконання умов договору. Отже, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 1894,89 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial