Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 05 жовтня 2023 року звернулася до суду з позовом до відповідачів Державної казначейської служби, прокуратури Дніпропетровської області і ГУ НП в Дніпропетровській області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними діями органів оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування, прокуратури і суду та внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що 29 квітня 2021 року їй, [PERSON] , вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12021046570000070 від 29 квітня 2021 року за звинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Справа була направлена для розгляду до суду; справа розглядалася Солонянським районним судом Дніпропетровської області та 04 липня 2022 року було постановлено вирок, яким [PERSON] визнано невинуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України та виправдано на підставі п. З ч. 1 статті 373 КПК України в зв`язку з недоведеністю в діяннях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Прокурором Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра було подано апеляційну скаргу на зазначений вирок та за результатами її розгляду 20 квітня 2023 року було постановлено ухвалу, якою залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора та залишено без змін виправдувальний вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року. Вирок набрав законної сили. Тож, 23 місяці і 21 день з моменту пред`явлення обвинувачення до моменту набуття чинності виправдувальним вироком, позивачка перебувала під слідством і судом незаконно. Отже вона вважає, що була незаконно притягнута до кримінальної відповідальності. Внаслідок цих обставин з 29 квітня 2021 року по 20 квітня 2023 року вона перебувала під судом та слідством. У той же час після постановлення виправдувального вироку позивачці не відшкодовано понесені нею збитки та витрати на професійну правничу допомогу в кримінальному процесі в сумі 40\~000 грн. задля відстоювання своєї позиції в суді. [PERSON] мешкає у маленькому населеному пункті, де всі сусіди знають геть все один про одного, поширювалися чутки, які за своєю суттю були наклепом і пов`язані були саме з наявністю кримінальної справи стосовно позивачки, що було не просто образливо, а викликало пригнічений стан. Майже два роки вона ходила до суду у судові засідання практично щотижня або щомісяця. Мінімальний розмір відшкодування, який визначений законодавцем, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством та судом, не відповідає її моральним стражданням, складає 158790 грн. 00 коп. Вона зазнала суттєвих моральних страждань (неможливості реалізації власних амбіцій, почуттів зневаги до власної честі та гідності; реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе та своєї родини, а також взаємодії з правоохоронними органами, як гарантами таких; дружнього спілкування з товаришами. Факт притягнення в якості обвинуваченої був доведений до відома громадськості та негативно вплинув на стосунки з оточуючими. Під час перебування під слідством та судом внаслідок сукупності обставин значно погіршився стан здоров`я. Також моральні страждання виразились у тому, що позивачка не могла добитись справедливості та винесення законного рішення суду в найкоротші строки, оскільки прокурором постійно заявлялися безглузді клопотання про допит свідків, вивчення додаткових документів, хоча взагалі ніяким чином неможливо було б вплинути цими доказами на рішення суду за наявності сталої практики судів, яка свідчила про те, що Акт узгодження меж земельної ділянки не є офіційним документом і не надає будь - яких прав, про що її адвокатом заявлялося постійно з першого ж судового засідання. Позивачка та її адвокат зазначали, що, навіть, якщо допитати всю Солонянську громаду, папірець, який не є документом, не стане документом, але прокурор постійно затягував процес, не вживав заходів для явки свідків, яких він же і заявив і зрештою, саме позивачка докладала зусиль та витрачала кошти на таксі, щоб доставити у судове засідання свідків обвинувачення. [PERSON] була змушена звертатись до адвоката, брати участь у судових засіданнях та змінювати установлений спосіб свого життя. Що стосується інших негативних наслідків, то найбільш непоправними вона зазначає страх, який залишиться назавжди - страх громадянина перед власною державою, адже всі незаконні рішення, дії (бездіяльність) працівників правоохоронних органів не були наслідком помилки. Враховуючи зазначене, позивачка стверджує, що їй була завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях з причини протиправної поведінки щодо неї, що призвело до неможливості реалізувати та захистити свої права, і, враховуючи вік та стан здоров`я, вимоги розумності, виваженості, справедливості, вважає, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди мають бути стягнені в розмірі 500 000 грн.. Стосунки позивачки з оточенням були напружені, оскільки постійно доводилося приховувати свій статус підсудної у кримінальній справі, який для неї, як матері героя (її син з перших днів військової агресії Росії перебуває в лавах збройних сил України, є неодноразово нагородженим різного ступеню нагородами) - є ганебним. Правовою підставою для відшкодування моральної шкоди є положення ст. 1176 ЦК України, ст. 1.3, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік», таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися з мінімальної заробітної плати у сумі 6700 грн. за формулою - 6700 грн. х кількість місяців перебування під слідством та судом, тобто 23 місяці 21 день. Такий розрахунок розміру моральної шкоди законодавець вважає мінімальним та таким, що може відшкодувати збитки потерпілому від свавілля за наявності у нього мінімальних незручностей у організації свого життя. У даному ж випадку у потерпілої від незаконного перебування під судом і слідством мали місце дуже несприятливі наслідки: вона досі має виправдовуватися перед знайомими та, навіть, сусідами за той випадок, коли її вивезли з села поліцейським службовим автомобілем у супроводі озброєних працівників поліції. Позивачка й досі не може збагнути, навіщо органи досудового розслідування та прокуратури так вчиняли відносно неї, під час допитів в якості обвинуваченого змушували її зізнатися у вчиненні злочинів, яких вона не скоювала. Їй дуже боляче було сприймати такі факти. Вона не могла спокійно спати, стала знервованою, підозрілою у стосунках з людьми, постійно очікувала якісь неприємності (їх і так вже хватало - притягнення до кримінальної відповідальності, перебування під слідством, обшуки, допити під час слідства і т.д.), тобто нею заволоділи страхи повторення травмуючих подій, що її можуть обманути, образити, осудити та позбавити волі. Позивач, фактично, був позбавлений повноцінно та адекватно сприймати події, в результаті чого він був позбавлений можливості ведення звичного способу проживання. Внаслідок допущених відносно неї порушень зі сторони правоохоронних органів в її житті виникли значні перешкоди можливостям активної та повноцінної життєдіяльності, якими були обумовлені тривалі негативні зміни психоемоціональної та соціальної сфер її існування, в результаті чого їй були спричинені інтенсивні негативні психоемоціональні переживання, тобто моральні страждання. З урахуванням вищевикладеного позивач приходить до висновку, що є факт заподіяння моральної шкоди діями відповідачів. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає що їй завдано значну моральну шкоду. Отже позивачу завдана значна моральна шкода, їй спричинені душевні страждання, відповідачі відшкодовувати її відмовилися. Вважає такі дії відповідачів не законними, просила стягнути зазначену моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі. Представники відповідачів Дніпропетровської обласної прокуратури та ГУ НП в Дніпропетровській області в суді і в письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнали, заперечувала проти них, вважаючи ці вимоги безпідставними і не підтвердженими. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх інших прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди більше не завдавали. Позовні вимоги не доведені, немає підтвердження завдання моральної шкоди. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник Державної казначейської служби України в судовому засіданні і письмовому зверненні до суду підтримав позицію прокуратури і ГУ НП, позовні вимоги не визнали, заперечувала проти них, вважаючи ці вимоги безпідставними і не підтвердженими. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх інших прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди більше не завдавали. Позовні вимоги не доведені, немає підтвердження завдання моральної шкоди. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що 29 квітня 2021 року позивачці [PERSON] вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12021046570000070 від 29 квітня 2021 року за звинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Вказана справа була направлена для розгляду до суду; справа розглядалася Солонянським районним судом Дніпропетровської області та 04 липня 2022 року було постановлено вирок, яким [PERSON] визнано невинуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України та виправдано на підставі п. З ч. 1 статті 373 КПК України в зв`язку з недоведеністю в діяннях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Процесуальні витрати віднесено на рахунок держави. Прокурором Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра (Дніпропетровська область, 49000, місто Дніпро, вулиця Європейська, 15, Офіційний сайт прокуратури: https://dnipr.gp.gov.ua/, ЄДРПОУ код відсутній, підпорядкована обласній прокуратурі) було подано апеляційну скаргу на зазначений вирок та за результатами її розгляду 20 квітня 2023 року було постановлено ухвалу, якою залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора та залишено без змін виправдувальний вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року. Станом на 20 липня сплив термін на подачу касаційної скарги і касаційну скаргу прокурором Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра не було подано. Тож, 23 місяці і 21 день з моменту пред`явлення обвинувачення до моменту набуття чинності виправдувальним вироком, позивачка перебувала під слідством і судом незаконно. Отже вона вважає, що була незаконно притягнута до кримінальної відповідальності. У той же час після постановлення виправдувального вироку позивачці не відшкодовано понесені нею збитки та витрати на професійну правничу допомогу в кримінальному процесі в сумі 40\~000 грн. задля відстоювання своєї позиції в суді. Зважаючи на вказані обставини та положення ст. 56 Конституції України, ст. ст. 16,23, 1167, 1174, 1176 ЦК України, ст. ст. 1 - 4,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік», незаконним притягненням позивачки до кримінальної відповідальності їй завдано моральної шкоди, оскільки її нормальні життєві зв`язки порушені, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. [PERSON] мешкає у маленькому населеному пункті, де всі сусіди знають геть все один про одного, поширювалися чутки, які за своєю суттю були наклепом і пов`язані були саме з наявністю кримінальної справи стосовно позивачки, що було не просто образливо, а викликало пригнічений стан. Майже два роки вона ходила до суду у судові засідання практично щотижня або щомісяця. Моральні страждання виразились у тому, що позивачка не могла добитись справедливості та винесення законного рішення суду в найкоротші строки, оскільки прокурором постійно заявлялися безглузді клопотання про допит свідків, вивчення додаткових документів, хоча взагалі ніяким чином неможливо було б вплинути цими доказами на рішення суду за наявності сталої практики судів, яка свідчила про те, що Акт узгодження меж земельної ділянки не є офіційним документом і не надає будь - яких прав, про що її адвокатом заявлялося постійно з першого ж судового засідання. Що стосується інших негативних наслідків, то найбільш непоправними вона зазначає страх, який залишиться назавжди - страх громадянина перед власною державою, адже всі незаконні рішення, дії (бездіяльність) працівників правоохоронних органів не були наслідком помилки. Враховуючи зазначене, позивачка стверджує, що їй була завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях з причини протиправної поведінки щодо неї, що призвело до неможливості реалізувати та захистити свої права, і, враховуючи вік та стан здоров`я, вимоги розумності, виваженості, справедливості, вважає, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди мають бути стягнені в розмірі 500 000 грн. Право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики європейського суду з прав людини» є джерелом національного права. Діяльність/бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області як уповноваженого органу у вказаних правовідносинах свідчить не лише про те, що вона не дотримувалось конституційних положень та покладених на неї державою обов`язків, а, взагалі, їх ігнорувала. Допущені працівниками поліції і прокуратурою Дніпропетровської області як державним органом прояви байдужості, що призвело до виникнення у позивача відчуття приниження людської та громадської гідності, до втрати віри у можливість захисту з боку держави, гарантування йому безпеки, захищеності. Позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, оскільки йому тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяв, клопотань, заявлених під час досудового слідства для проведення слідчих дій. З урахуванням вищевикладеного позивач приходить до висновку, що є факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає що йому завдано значну моральну шкоду. Отже позивачу завдана значна моральна шкода, йому спричинені душевні страждання, відповідач відшкодовувати її відмовився. Вважає такі дії відповідача не законними, просив стягнути з відповідача моральну шкоду, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 56 Конституції України Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 121 Конституції України передбачено, що прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються: 1) підтримання державного обвинувачення в суді і представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно - розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах. Відповідно до статті 3 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що повноваження прокурорів, організація, засади та порядок діяльності прокуратури визначаються Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами. Органи прокуратури у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають із загальновизначених норм міжнародного права, а також укладених Україною міжнародних договорів. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань, зокрема, гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально - економічних, політичних, особистих прав і свобод людини та громадянина. Боротьба зі злочинами та іншими правопорушеннями, що посягають на честь, гідність, життя та здоров`я, власність громадян та юридичних осіб, є однією з основних функцій держави. Успішність такої боротьби значною мірою залежить від ефективної діяльності, спеціально уповноважених на те органів прокуратури. Саме тому, що ця боротьба повинна вестися не довільними, а лише законними методами, - Конституцією України, на прокуратуру покладено функцію нагляду за додержанням законів органами, які проводять дізнання, досудове слідство. При цьому прокурор зобов`язаний сприяти розкриттю злочинів, захисту особи, її прав, свобод, власності, виконанню вимог закону про невідворотність відповідальності за вчинений злочин. У відповідності до статті 30 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при проведенні досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням. Повноваження прокурора при здійсненні нагляду за додержанням законів органами, що здійснюють досудове розслідування, визначаються кримінальним процесуальним законодавством. Прокурор має право в необхідних випадках доручити керівникам органів досудового розслідування, внутрішніх справ, національної безпеки проведення у підвідомчих їм підрозділах перевірок з метою усунення порушень та забезпечення повторного розкриття діянь, що містять ознаки кримінального правопорушення. Судом з`ясовано, що дійсно 29 квітня 2021 року позивачці [PERSON] вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12021046570000070 від 29 квітня 2021 року за звинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Вказана справа була направлена для розгляду до суду; справа розглядалася Солонянським районним судом Дніпропетровської області та 04 липня 2022 року було постановлено вирок, яким [PERSON] визнано невинуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України та виправдано на підставі п. З ч. 1 статті 373 КПК України в зв`язку з недоведеністю в діяннях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Процесуальні витрати віднесено на рахунок держави. Прокурором Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра було подано апеляційну скаргу на зазначений вирок та за результатами її розгляду 20 квітня 2023 року було постановлено ухвалу, якою залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора та залишено без змін виправдувальний вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року. Станом на 20 липня сплив термін на подачу касаційної скарги і касаційну скаргу прокурором Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра не було подано. Тож, 23 місяці і 21 день з моменту пред`явлення обвинувачення до моменту набуття чинності виправдувальним вироком, позивачка перебувала під слідством і судом незаконно. Отже, позивачка була незаконно притягнута до кримінальної відповідальності. Зважаючи на вказані обставини та положення ст. 56 Конституції України, ст. ст. 16,23, 1167, 1174, 1176 ЦК України, ст. ст. 1 - 4,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік», незаконним притягненням позивачки до кримінальної відповідальності їй завдано моральної шкоди, оскільки її нормальні життєві зв`язки порушені, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. [PERSON] мешкає у маленькому населеному пункті, де всі сусіди знають геть все один про одного, поширювалися чутки, які за своєю суттю були наклепом і пов`язані були саме з наявністю кримінальної справи стосовно позивачки, що було не просто образливо, а викликало пригнічений стан. Майже два роки вона ходила до суду у судові засідання практично щотижня або щомісяця. Моральні страждання виразились у тому, що позивачка не могла добитись справедливості та винесення законного рішення суду в найкоротші строки, оскільки прокурором постійно заявлялися безглузді клопотання про допит свідків, вивчення додаткових документів, хоча взагалі ніяким чином неможливо було б вплинути цими доказами на рішення суду за наявності сталої практики судів, яка свідчила про те, що Акт узгодження меж земельної ділянки не є офіційним документом і не надає будь - яких прав, про що її адвокатом заявлялося постійно з першого ж судового засідання. Позивачка та її адвокат зазначали, що, навіть, якщо допитати всю Солонянську громаду, папірець, який не є документом, не стане документом, але прокурор постійно затягував процес, не вживав заходів для явки свідків, яких він же і заявив і зрештою, саме позивачка докладала зусиль та витрачала кошти на таксі, щоб доставити у судове засідання свідків обвинувачення. [PERSON] була змушена звертатись до адвоката, брати участь у судових засіданнях та змінювати установлений спосіб свого життя. Що стосується інших негативних наслідків, то найбільш непоправними вона зазначає страх, який залишиться назавжди - страх громадянина перед власною державою, адже всі незаконні рішення, дії (бездіяльність) працівників правоохоронних органів не були наслідком помилки. Враховуючи зазначене, позивачка стверджує, що їй була завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях з причини протиправної поведінки щодо неї, що призвело до неможливості реалізувати та захистити свої права, і, враховуючи вік та стан здоров`я, вимоги розумності, виваженості, справедливості, вважає, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди мають бути стягнені в розмірі 500 000 грн. Відповідно до ч. 2, ч. З ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики європейського суду з прав людини» є джерелом національного права. Дії прокурора і працівників поліції, як стверджує позивач, є безрозсудними, несумлінними, безпідставними, тобто протиправними, й завдають позивачу додаткову шкоду, яка полягає у наступному: безпідставному затягуванню вирішенню його кримінальної справи (ця шкода внаслідок порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод після рішення ЄСПЛ від 08 грудня 2018 року у справі «Аграчева та інші проти України»). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174, 1176 ЦК України. Така діяльність/бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області як уповноваженого органу у вказаних правовідносинах свідчить не лише про те, що вона не дотримувалось конституційних положень та покладених на неї державою обов`язків, а, взагалі, їх ігнорувала. Допущені працівниками поліції і прокуратурою Дніпропетровської області як державним органом прояви байдужості, що призвело до виникнення у позивача відчуття приниження людської та громадської гідності, до втрати віри у можливість захисту з боку держави, гарантування йому безпеки, захищеності. Позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, оскільки йому тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяв, клопотань, заявлених під час досудового слідства для проведення слідчих дій. З урахуванням вищевикладеного позивач приходить до висновку, що є факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача. Європейський суд з прав людини у справі «Іванов проти України» вказав, що заявник зазнав нематеріальної шкоди, завданої у зв`язку з тривалим кримінальним провадженням проти нього. Суд, здійснюючи свою оцінку на засадах справедливості, як цього вимагає ст. 41 Конвенції, присуджує заявнику 4 800 євро за відшкодування нематеріальної шкоди. Відповідно до п. 9 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму громадян, що діють на час розгляду справи. Право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики європейського суду з прав людини» є джерелом національного права. Національне законодавство передбачає відшкодування такої шкоди у повному обсязі, що відповідає положенню ст. 22 ЦК України. Загальна сума спричиненої моральної шкоди позивачем оцінена в 500 000 грн. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Частиною другою цієї статті встановлено, що Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження. Частиною п`ятою цієї статті чітко зазначено, що Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Частиною 1 статті 11 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження повинна бути забезпечена повага до людської гідності, прав і свобод кожної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В позовній заяві позивачем було надано докази наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. \~ \~ \~ \~Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Отже, позивачу була завдана моральна шкода, що полягає в вищезазначеному і встанволеному судом. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верхового Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати. Частиною 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди. завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому, відповідно до п. З Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Доказами завдання позивачу моральної шкоди є документально підтверджені факти, які долучені до матеріалів справи, а доказом незаконності дій відповідачів є набуття чинності виправдувальним вироком. За змістом ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, а також моральної шкоди, заподіяної внаслідок бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування щодо несвоєчасного винесення постанови про поновлення прав, обмежених під час кримінального провадження. За змістом статей 15. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно- розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових \~ \~ \~ \~осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. На сьогодні таким законом є Закон № 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі й на осіб, стосовно яких постановлено виправдувальний вирок. Відповідно до стаття Закону України № 266/94-ВР, громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що Здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. Згідно зі статтею 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. З викладеного видно, що позивачу діями відповідачів було завдано моральної шкоди з підстав встановлених законодавцем. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Вказані норми не звільняють позивача від обов`язку доказування неправомірності дій посадових осіб органів досудового розслідування як підстави для відшкодування моральної шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок вести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана годи та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 01 березня 2005 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою необхідно зуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній собі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1176, 1167, 1173, 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дій чи бездіяльності органу дізнання, досудового слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до ст. 81 ЦПК України є обов`язком позивача. Ч. 6 ст. 82 ЦПК України встановлено виключний перелік рішень суду кримінальної юрисдикції, які є обов`язковими для суду. Такими рішеннями є вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили. Вказані рішення є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При цьому, частина 7 цієї статті містить застереження про те, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першої ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Позивачем доведено належними та допустимим доказами факту заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачем шкодою. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року « [PERSON] ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Суд вважає можливим стягнути витрати позивача на правову допомогу саме при розгляді цієї цивільної справи, а не інших справ, в тому числі кримінальних чи інш. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачами позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково, стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 200\~000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 36\~000 грн., а всього 236\~000 грн., в задоволенні решти позову про відшкодування витрат і моральної (немайнової) шкоди відмовити, судові витрати віднести за рахунок держави. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на підтвердження своєї позиції відповідачі суду не надали, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial