Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

07.12.2021 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Телец ВАК» до [PERSON] про визнання недійсною додаткової угоди до договору. Мотивує свої вимоги тим, що 01.03.2012р. між ТОВ «Телец-ВАК», як Виконавцем, і [PERSON] , як Довірителем, був укладений договір № 147-12/04, за умовами якого Довіритель доручив Виконавцю від свого імені виконати певні дії в інтересах та за рахунок коштів Довірителя щодо здійснення процедури будівництва трикімнатної квартири [ADDRESS] (2черга). 21.05.2020р. сторонами було укладено Додаткову угоду №1 про розірвання договору № 147-12/04 від 01.03.2012 р., а 05.11.2020р. сторони уклали додаткову угоду №2 про розірвання договору № 147-12/04 від 01.03.2012р., якою сторони вирішили повернутися до умов Договору № 147-12/04 від 01.03.2012р. у разі не повернення внесених на будівництво коштів. Проте, на думку позивача, остання додаткова угода суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Виходячи з викладеного в позовній заяві, позивач просить суд визнати Додаткову угоду №2 від 05.11.2020 рок укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «Телец ВАК» та [PERSON] до Договору №147-12/04 від 01.03.2012 року, укладеного між цими ж особами, недійсною з моменту її укладення. Відповідач [PERSON] з позовом не погодився, через свого представника адвоката Хорошева В.В. подав відзив на позовну заяву, де зазначає, зокрема, що відповідач належним чином повністю виконав умови Договору № 147-12/04 від 01.03.2012р., сплативши позивачу 560000,00гривень, проте ТОВ «Телец-ВАК» порушив свій обов`язок завершити процедуру будівництва об`єкта в квітні 2013 року, запропонував повернути сплачені інвестиційні кошти в еквіваленті у сумі 50000 доларів США у обговорений сторонами строк, з чим було пов`язано укладання Додаткової угоди №1 про розірвання Договору № 147-12/04 від 01.03.2012р. та Додаткової угоди №2 про розірвання Договору № 147-12/04 від 01.03.2012р., проте до теперішнього часу кошти не повернув, а тому сторони домовились врегулювати свої правовідносини умовами, передбаченими в Договорі №147-12/04 від 01.03.2012р. Відповідач вважає, що укладанням оскаржуваної додаткової угоди не порушуються права та інтереси позивача. Просить суд у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.03.2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на таке. Обставини, які перевірені доказами у справі та встановлені судом. 01.03.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Телец-ВАК» в особі генерального директора Валєєва Анатолія Казанфіровича та громадянином [PERSON] укладено Договору № 147-12/04 (надалі Договір). Згідно пункту 1.1. Договору [PERSON] (відповідач у справі) доручив Товариству з обмеженою відповідальністю «Телец-ВАК» (позивач у справі) від свого імені виконати певні дії в інтересах та за рахунок коштів [PERSON] щодо здійснення процедури будівництва трикімнатної квартири [ADDRESS] (2 черга) (надалі Об`єкт). Договір сторін містить умови, викладені у наступних пунктах. Для закріплення за Довірителем об`єкту, Довіритель має сплатити вартість квартири [ADDRESS] , згідно узгодженого Сторонами графіку (п. 1.3. Договору) Загальна вартість об`єкта на момент укладання Договору складає 552000,00 (п`ятсот п`ятдесят дві тисячі) грн. 00 коп. Загальна вартість об`єкту підлягає коригуванню з урахуванням вартості об`єкта на момент повної оплати (п. 1.4., п.1.5. Договору) Довіритель зобов`язаний вносити кошти на рахунок Виконавця в порядку та строки, передбачені цим Договором. Кошти мають вноситись Довірителем згідно пункту 1.3. цього Договору (п. 2.2.2. Договору) У пункті 2.4. Договору сторони обумовили обов`язки Виконавця, серед яких: Прийняти від Довірителя грошові кошти у розмірі та порядку, що передбачений цим Договором. Закріпити за Довірителем об`єкт, зазначений в п.1.1. цього Договору, на умовах цього Договору. Завершити процедуру будівництва об`єкта в квітні 2013 року. Після введення об`єкта в експлуатацію надати Довірителю, за умови повного виконання ним передбачених договором зобов`язань та підписати акт приймання-передачі об`єкта. Згідно пункту 3.1. Договору, у разі дострокового припинення Договору за ініціативою Довірителя або відмови від Договору сума коштів, що підлягає виплаті Довірителю, визначається виходячи з сплаченої Довірителем грошової суми. Взаємовідносини сторін, що не передбачені цим Договором, регулюються законодавством України. Спори і розбіжності при виконанні цього Договору вирішуються шляхом переговорів (п. 4.2. Договору) У відповідності до п.5.1. Договору, цей Договір вступає в силу з моменту внесення коштів на рахунок Виконавця та діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором або до моменту розірвання цього Договору за ініціативою Сторін. Строк дії Договору припиняється у разі: повного виконання Виконавцем зобов`язань перед Довірителем; відмови Довірителя від Договору (п.5.2. Договору) На виконання умов Договору відповідач сплатив позивачу в якості інвестиції на здійснення процедури будівництва Об`єкту грошові кошти в наступному порядку: 01.03.2012р. сплатив 249000,00 грн., 02.03.2012р. сплатив 27000,00 грн., 09.11.2012р. сплатив 207000,00 грн., 09.11.2012р. сплатив 77000,00 грн., а загалом - 560000,00 (П`ятсот шістдесят тисяч) гривень 00 коп. Таке виконання Договору було прийнято позивачем, про що останній надав довідку від 12.11.2012р. №295, якою повідомив про сплату в повному обсязі за квартиру [ADDRESS] (2 черга), згідно умов п.1.4. та п.1.5. Договору №147-12/04 від 01.03.2012р. В свою чергу позивач закріпив за відповідачем відповідну квартиру та приступив до виконання зі свого боку. Судом встановлено та не заперечували сторони, що у визначений Договором строк завершення будівництва не відбулось. 12.05.2020 року відповідач звернувся до позивача із заявою про розірвання Договору №147-12/04 від 01.03.2012р. та повернення внесених коштів у сумі 50000 (П`ятдесят тисяч) доларів США. 21 травня 2020 року сторони уклали Додаткову угоду №1 про розірвання Договору №147-12/04 від 01.03.2012р. Умови Додаткової угоди №1 сторонами змінювались, і до матеріалів справи долучено Два примірника Додаткової угоди №1 про розірвання Договору, які датовані однією і тією ж датою, підписані обома сторонами, а тому не можливо встановити черговість укладання таких додаткових угод. Пунктом Першим обох Додаткових угод №1 про розірвання Договору №147-12/04 від 01.03.2012р сторони дійшли згоди розірвати Договір №147-12/04 від 01.03.2012р за взаємною згодою Сторін, з 12.05.2020 року. Пункт Другий таких примірників угоди відрізняється. В одному примірнику Додаткової угоди №1 про розірвання Договору Виконавець зобов`язується повернути Довірителю внесені ним кошти, згідно узгодженого Сторонами графіку, який додається (серпень 2020 10000 дол. США, вересень 2020 - 10000 дол. США, жовтень 2020 - 10000 дол. США, листопад 2020 - 10000 дол. США, грудень 2020 - 10000 дол. США, всього 50000 дол.США). У другому примірнику Додаткової угоди №1 про розірвання Договору Виконавець зобов`язується повернути Довірителю внесені ним кошти в еквіваленті 50000(п`ятдесят тисяч) доларів США, частками, в залежності від фінансових можливостей Виконавця, але не пізніше 25 грудня 2020 року. 05 листопада 2020 року між позивачем в особі генерального директора ТОВ «Телец-ВАК» Валєєва А.К. та представником відповідача [PERSON] , яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності, укладено Додаткову угоду №2 про розірвання Договору №147-12/04 від 01.03.2012р., якою сторони домовились про наступне: У разі порушення умов пункту 2 Додаткової угоди №1 до Договору №147-12/04 від 01.03.2012р. та не повернення коштів в повному обсязі у визначений строк, Додаткова угода №1 до Договору №147-12/04 від 01.03.2012р., укладена 21 травня 2020р., буде вважатися припиненою (розірваною) з 26 лютого 2020р., а Сторони повертаються до умов Договору №147-12/04 від 01.03.2012р., який з цього ж часу визнається Сторонами чинним і є обов`язковим для виконання на передбачених в ньому умовах. У строк до 25 грудня 2020 року позивач не повернув отримані кошти, а також не здійснив жодного платіжу за визначеним сторонами графіком. У травні 2021 року позивач знову запропонував відповідачу розірвати Договір, направивши Відповідачу підписаний зі свого боку проєкт Додаткової угоди №3 від 21.05.2021р. про розірвання Договору №147-12/04 від 01.03.2012р., в якій містяться умови: За взаємною згодою Сторін, поновлено строк розірвання Договору №147-12/04 від 01.03.2012р. з 21.05.2021 року. Виконавець зобов`язується повернути Довірителю внесені ним кошти в еквіваленті 50000(п`ятдесят тисяч) доларів США частками, в залежності від фінансових можливостей Виконавця, на протязі 5 (п`яти) календарних місяців з дня підписання даної Угоди, але не пізніше ніж 30 жовтня 2021р. Після повного погашення заборгованості, вказаної в п.2 даної Угоди, Сторони не матимуть претензій до виконання Договору №147-12/04 від 01.03.2012р. Відповідач таку пропозицію не прийняв та додаткову угоду не укладав. Через свого представника листами від 04.08.2021 р. та 09.09.2021 р. відповідач звернувся до позивача з приводу виконання умов Договору та оформлення прав на вже побудовану квартиру. У відповідь від позивача надійшов лист від 16.09.2021р за №129, в якому вказано, що між сторонами 01.03.2012 укладений Договір №147-12/04, відповідно до п.1.1. якого відповідач довіряє позивачу від свого імені виконати певні дії в інтересах та за рахунок коштів Довірителя щодо здійснення процедури будівництва трикімнатної квартири [ADDRESS] (2 черга). 12.05.2021 р. ТОВ «Телец-ВАК» отримало сертифікат готовності об`єкта будівництва багатоквартирного житлового будинку (2 черга), за адресою: [ADDRESS] , однак в 2019 році вартість об`єктів будівництва істотно зросла, а тому ТОВ «Телец-ВАК» повідомляє відповідача про те, що вартість вимірної одиниці (квадратного метру) збудованої квартири за укладеним з [PERSON] . Договором на теперішній час складає 14800,00 грн, що зумовлює його обов`язок у відповідності до п.п.1.5, 2.2.3. Договору протягом 10 календарних днів здійснити остаточний розрахунок шляхом доплати за побудовану ТОВ «Телец-ВАК» згідно Договору квартиру. В іншому випадку позивач ініціюватиме процедуру розірвання Договору через грубе порушення зобов`язань відповідачем.До листа додано розрахунок доплати вартості трикімнатної квартири за № договору 147-12/04 01.03.12, Довіритель [PERSON] , згідно якого за фактичними даними станом на момент введення в експлуатацію будинку загальна площа квартири за даними техпаспорта дорівнює 115,60кв.м., вартість по собівартості складає 1710880,00грн., а сума доплати складає 1150880,00 гривень. Станом на дату (05.11.2020р.) укладання Додаткової угоди №2 про розірвання Договору №147-12/04 від 01.03.2012р. ще не був введений в експлуатацію будинок, де розташована квартира, визначена договором № 147-12/04 від 01.03.2012р, а введений в експлуатацію даний будинок був згідно сертифікату готовності від 12.05.2021 року № ІУ123201222278 з присвоєнням адреси: [ADDRESS] , як зазначає позивач у позовній заяві та підтверджується доказами. У позовній заяві позивач зазначає про те, що державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби на все нерухоме майно ТОВ «Телец-ВАК» накладалися арешти, із внесенням записів про арешти до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також 29.10.2020р. на все нерухоме майно ТОВ «Телец-ВАК» був накладений арешт приватним виконавцем Куліченко Д.О. З посиланням на положення ч.1 ст.48, ч.1 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», позивач зазначає, що арешт нерухомого майна підприємства боржника є обтяженням, забороною боржнику на розпорядження арештованим майном. Отже, на дату укладення Додаткової угоди №2 позивачу, як забудовнику, належали майнові права на квартиру, розпоряджатись якими позивач не мав права через накладення державним і приватним виконавцями арештів на все нерухоме майно підприємства. Таким чином, на думку позивача він здійснив відчуження арештованих майнових прав на користь відповідача, чим допустив порушення ч.1 ст.203 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача надав пояснення, згідно яких Договір № 147-12/04 від 01.03.2012р було розірвано 21.05.2020р., а тому неможливе внесення змін до зобов`язання, яке припинилось, таким чином додаткова угода не відповідає положенням Статті 203 ЦК України, та має бути визнана недійсною. Відповідно до положень Частини першої - другої статті 1\~Закону України\~«Про інвестиційну\~діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. Такими цінностями можуть бути, зокрема, кошти. Відповідно до Частини першої статті 2\~Закону України\~«Про інвестиційну\~діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Відповідно до Статті 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність», в редакції станом на 20.10.2019р, основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності. Інвестування та фінансування однієї квартири в об`єкті будівництва кількома інвесторами можливе виключно за умови укладення між ними договору в письмовій формі, в якому визначаються частка кожного інвестора та порядок внесення ним відповідної інвестиції. Втручання державних органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб`єктами інвестиційної діяльності зверх своєї компетенції не допускається. У статті 2 Закону України\~«Про фінансово-кредитні\~механізми і\~управління майном\~при будівництві\~житла та\~операціях з\~нерухомістю» вказано, що об`єкт\~інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном. Стаття 13\~Конституції України містить безпосередню вказівку на те, що держава забезпечує захист усіх прав суб`єктів права власності і господарювання. Відповідно до\~частини першої\~статті 626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628\~ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6 ЦК України). Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627\~ЦК України полягає у наданні сторонам права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору), по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Під вимогами положень актів цивільного законодавства, від яких сторони в договорі не можуть відступити, слід розуміти імперативні приватно-правові. Згідно до Частин першої та другої Статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до частин другої третьої Статті 653\~ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. У відповідності до частини п`ятої Статті 653\~ЦК України якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Тлумачення статей 16, 203, 215\~ЦК свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3\~ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є розумність. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). Згідно зі статтею 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом частин першої-третьої та п`ятої статті 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. На підставі матеріалів справи судом встановлено, що з метою будівництва квартири для задоволення потреб відповідача між сторонами було укладено Договір №147-12/04 від 01.03.2012р., для чого відповідач передав позивачу грошові кошти в сумі 560000,00 (П`ятсот шістдесят тисяч) гривень 00 коп.. Таким чином Договір було частково виконано. Відповідно до положень укладеного між сторонами Договору, позивач є виконавцем здійснення процедури будівництва об`єкту в інтересах відповідача, але не є інвестором будівництва, і наведені грошові кошти позивач спрямував на будівництво об`єкту, передбаченого Договором. На підставі заяви відповідача від 12.05.2020р. у зв`язку з порушення строків виконання Договору позивачем, сторони домовились розірвати Договір, в свою чергу позивач зобов`язався повернути отримані кошти. Кошти позивач повертати відповідачу не починав, а тому така інвестиція в повному обсязі була скерована на виконання Договору та будівництво квартири. Разом з тим, сторони домовились врегулювати свої правовідносини та свою поведінку таким чином, що у разі не повернення інвестиційних коштів в обумовлений строк, відповідач, як інвестор будівництва, отримає об`єкт, який було побудовано за ці кошти відповідно до умов Договору №147-12/04 від 01.03.2012р., про що 05.11.2020р. уклали в письмовій формі договір, якому надали назву «Додаткова угода №2 про розірвання Договору №147-12/04 від 01.03.2012р.», визначили зміст угоди на власний розсуд, та приступили до виконання таких умов. Суд критично сприймає думку відповідача стосовно того, що укладанням Додаткової угоди №1 від 21.05.2020р. не відбулось розірвання Договору №147-12/04 від 01.03.2012р., оскільки розірвання договору було погоджено обома сторонами та викладено у змісті цієї ж угоди. Що свідчить про припинення зобов`язання сторін за Договором. Судом також критично сприймаються і пояснення позивача відносно того, що оскаржуваною додатковою угодою №2 від 05.11.2020р. внесені зміни до припиненого Договору №147-12/04 від 01.03.2012р., оскільки укладаючи таку додаткову угоду сторони не включали до неї пунктів про внесення змін до умов Договору, а лише виклали спосіб регулювання своїх правовідносин у разі невиконання зобов`язань позивачем. При цьому судом враховується, що попереднє розірвання Договору було пов`язано з істотним порушенням Договору позивачем, про що свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, а тому сторони дійшли домовленості щодо врегулювання своєї поведінки та правовідносин шляхом укладання нового договору у вигляді Додаткової угоди №2 про розірвання Договору, з урахуванням існуючих правовідносин. У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) зроблено наступний правовий висновок: з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. У пункті 91 Постанови ВП ВС від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19) викладено наступний правовий висновок: якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Аналогічні висновки викладено у постанові КЦС ВС від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20, постанові КЦС ВС від 14.03.2024р. у справі № 395/251/22, постанові КЦС ВС від 12 січня 2022 року у справі № 520/13586/18 (провадження № 61-13247св21), постанові КЦС ВС від 30.07.2020 у справі № 357/7734/18. За аналізом матеріалів справи позивач не повернув відповідачу отримані від нього кошти у визначений строк, а тому «повторно» зобов`язався виконати процедуру будівництва та передачі об`єкта відповідачу, висловив як прямо (в додатковій угоді №2 від 05.11.2020р., в проєкті додаткової угоди №3 від 21.05.2021р., листі від 16.09.2021р за №129 стосовно виконання умов Договору № 147-12/04 від 01.03.2012р.), так і своєю поведінкою (залучив кошти відповідача, завершив процедуру будівництва об`єкту, замовив проведення інвентаризації БТІ, повідомив про такі дії відповідача у вересні 2021 року, запропонував здійснити перерахунок вартості об`єкта), що у своїй поведінці керуватиметься умовами Додаткової угоди №2 від 05.11.2020р. та раніше укладеного Договору № 147-12/04 від 01.03.2012р., вимагаючи дотримання умов цього Договору і від відповідача, після чого відповідач вже не вимагав повернення коштів, очікував на отримання квартири. Тому поведінка позивача суперечить добросовісності, оскільки не відповідає попереднім заявам та поведінці сторони, а відповідач розумно покладався на них. У Постанові ОП КЦС ВС від 27.01.2020 року у справі № 761/26815/17 викладено висновок, згідно якого недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Під захистом цивільного права слід розуміти реалізацію встановленого законом суб`єктивного права особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом застосування обраних самою особою чи встановлених договором або актами цивільного законодавства правоохоронних заходів способів захисту цивільних прав . Захист суб`єктивного права в матеріальному сенсі це фактичне відновлення порушеного права або законного інтересу або запобігання загрозі порушення. За статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному\~та безпосередньому\~дослідженні наявних\~у справі\~доказів.\~Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності.\~Суд надає\~оцінку як\~зібраним у\~справі доказам\~в цілому,\~так і\~кожному доказу\~(групі\~однотипних доказів),\~який міститься\~у справі,\~мотивує відхилення\~або врахування\~кожного доказу\~(групи\~доказів)\~(частини\~перша-третя\~статті 89 ЦПК України). На підставі наявних матеріалів справи суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що укладеною 05.11.2020 року додаткової угоди №2 про розірвання договору № 147-12/04 від 01.03.2012р. порушено права або інтереси позивача. Позовні вимоги зводяться лише до незгоди позивача з оскаржуваною додатковою угодою. Та оскільки встановлена відсутність порушення прав і законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, то суд вважає необґрунтованим вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, за такого у задоволенні позову ТОВ «Телец-ВАК» належить відмовити виключно з підстав відсутності порушення цивільних прав та законних інтересів позивача, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 26.07.2023 року у справі № 760/23205/17 від 04 грудня 2019 року у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 16.10.2020 у справі №910/12787/17. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому в їх задоволенні належить відмовити. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 рок у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6\~Конвенція про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» (N 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. Згідно ст.\~141\~ЦПК України судовий збір не відшкодовується.

Outcome: dismissed