Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 18 грудня 2023 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування своїх вимог, позивач у позовній заяві посилався на те, що в період з 2015 року по 2017 рік проживав без реєстрації шлюбу з [PERSON] . [INFO] у них народилась донька, [PERSON] . Мати дитини, [PERSON] , з самого початку відносин несерйозно відносилася до своїх обов`язків, часто не могла пояснити свою поведінку. Через розгульний спосіб життя [PERSON] позивач змушений був повністю взяти на себе виховання спільної доньки, оскільки мати дитини могла залишати [PERSON] одну на тривалий час. 3 2017 року позивач самостійно виховує [PERSON] та матеріально її утримує, розвиває доньку всебічно, багато часу приділяє її розвитку. [PERSON] проживає з батьком в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності. Виховувати доньку [PERSON] позивачу допомагає його мати, [PERSON] . До 26 листопада 2020 [PERSON] , проживала за вищевказаною адресою без реєстрації, тому що [PERSON] не бажала надавати свою згоду для відповідної процедури. Більше року позивач шукав матір дитини, щоб отримати її згоду для реєстрації місця проживання [PERSON] . 3 25 березня 2016 донька була зареєстрована разом з матірю, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є матір`ю [PERSON] , надала копію довідки про склад сім`ї про підтвердження місця реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Донька [PERSON] отримує медичні послуги з 21 березня 2019 в ТОВ «ВАЛЕОЛАЙФ», що підтверджується декларацією № 0001-ТХКО-. Відповідно до довідки, виданою лікарем-підіатром [PERSON] , мати дитини жодного разу на прийомі не була, станом здоров`я дитини не цікавилася. Фактичне місце проживання [PERSON] , 1989 р.н., на сьогоднішній день позивачу невідоме. 3 2017 року [PERSON] самоусунулася від виконання своїх обов`язків відносно виховання та утримання спільної доньки [PERSON] , не цікавиться її здоров`ям. У 2021 році позивач з донькою, [PERSON] , мали намір поїхати відпочити на море за кордон, але, на жаль, мати дитини, [PERSON] , не надала своєї нотаріальної на це згоди. Позивач вимушений був звернутися з заявою до органу опіки та піклування Шевченківського району для отримання відповідного розпорядження про підтвердження місця проживання дитини з позивачем для її тимчасового виїзду за межі України без згоди матері, дане підтверджується копією розпорядження голови адміністрації Шевченківського району ДМР від 18 січня 2022 № 7-р. Позивачу відомо, що [PERSON] , позбавлена батьківських прав відносно старшої доньки, [PERSON] , [INFO] . На сайті судової влади зазначено, що позивачем по даній справі була адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, яка добре володіє інформацією щодо виконання батьківських обов`язків [PERSON] . Справа розглядалася у 2021 році Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська за місцем реєстрації [PERSON] Малолітня [PERSON] навчається в 2-В класі Дніпровської гімназії № 49 ДМР. Відповідно до характеристики з навчального закладу тато бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, організовує правильне проведення вільного часу, моніторить поводження дитини в мережі Інтернет та інформаційну гігієну, забезпечує достатній рівень навчання дитини. Мати, [PERSON] , за словами батька, із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає, у вихованні дитини участі не бере. 3 класним керівником на зв`язок не виходить, на батьківські збори не з`являється. Під час занять дитині не допомагає. 3 02 травня 2018 по 11 вересня 2020 донька відвідувала Комунальний заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 243 ДМР. Відповідно до наданої інформації з зазначеного закладу, мати дитини до закладу приходила лише один раз з метою написання заяви про зарахування дитини до закладу. [PERSON] дитину не приводила і не забирала з садочка, батьківські збори не відвідувала, з вихователями групи та адміністрацією не спілкувалася. [PERSON] з 2019 року відвідує ізостудію ДК Машинобудівників. [PERSON] , яка є керівником-вчителем, також підтверджує той факт, що в житті дитини відсутня мати, [PERSON] . Позивачем надано покази свідків, а саме пояснення: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які підтверджують факт проживання з позивачем доньки [PERSON] та знають, що мати дитини, [PERSON] , не знаходиться з донькою та не приймає жодної участі у її житті, матеріально не забезпечує, не дбає про неї (а.с. 1-6). Відповідач правом на подання відзиву не скористалась Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 18 грудня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.41-42). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Департаменту адміністративних послуг та довільних процедур Дніпровської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. (а.с.44). До суду 02 лютого 2024 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача. (а.с.45). Ухвалою судді від 02 лютого 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. (а.с.46-47). 29 лютого 2024 року від представника Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради надійшла заяви про неможливість з`явитись в судове засідання. (а.с.53). В підготовчому судовому засіданні представником Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, надано додаткові документи по даній справі. (а.с.56-67). 15 квітня 2024 року представником Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. (а.с.81-82). 15 квітня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. (а.с.84-85). 13 травня 2024 року від відповідача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. (а.с.94-95). В судовому засіданні позивач просив позовні вимоги задовольнити. Представники Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради та Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради позовні вимоги підтримали. Фактичні обставини встановленні судом Зі слів позивача, [PERSON] , проживав з 2015 року по 2017 рік без реєстрації шлюбу з [PERSON] . [INFO] у сторін народилась донька, [PERSON] . (а.с.12). [PERSON] проживає з батьком з самого народження за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить акт складений мешканцями будинку №1 (а.с.13), висновок про підтвердження місця проживання дитини (а.с.16) та витяг з реєстру територіальної громади (а.с.17), в квартирі, яка належить позивачу на праві власності, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 червня 2023 року. (а.с.14). [PERSON] є матір`ю [PERSON] , надала копію довідки про склад сім`ї про підтвердження місця реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] до 2020 року. (а.с.40). Донька [PERSON] отримує медичні послуги з 21 березня 2019 в ТОВ «ВАЛЕОЛАЙФ», що підтверджується декларацією № 0001-ТХК0-ЗМ00. Відповідно до довідки, виданою лікарем-підіатром [PERSON] , мати дитини жодного разу на прийомі не була, станом здоров`я дитини не цікавилася. (а.с.18-19). У 2021 році позивач з донькою, [PERSON] , мали намір поїхати відпочити на море за кордон, але, на жаль, мати дитини, [PERSON] , не надала своєї нотаріальної на це згоди. Позивач вимушений був звернутися з заявою до органу опіки та піклування Шевченківського району для отримання відповідного розпорядження про підтвердження місця проживання дитини з позивачем для її тимчасового виїзду за межі України без згоди матері, дане підтверджується копією розпорядження голови адміністрації Шевченківського району ДМР від 18 січня 2022 № 7-р. (а.с.15). [PERSON] , позбавлена батьківських прав відносно старшої доньки, [PERSON] , [INFO] . На сайті судової влади зазначено, що позивачем по даній справі була адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради. Справа розглядалася у 2021 році Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська за місцем реєстрації [PERSON] (а.с.38-39). Про даний факт також свідчить наказ про взяття на первинний облік від 24 січня 2022 року (а.с.60), наказ про взяття [PERSON] , як дитини, яка перебуває в складних життєвих обставинах (а.с.61) та заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року. (а.с.63-67). Малолітня [PERSON] навчається в 2-В класі Дніпровської гімназії № 49 ДМР. Відповідно до характеристики з навчального закладу тато бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, організовує правильне проведення вільного часу, моніторить поводження дитини в мережі Інтернет та інформаційну гігієну, забезпечує достатній рівень навчання дитини. Мати, [PERSON] , за словами батька, із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає, у вихованні дитини участі не бере. 3 класним керівником на зв`язок не виходить, на батьківські збори не з`являється. Під час занять дитині не допомагає. (а.с.20). 3 02 травня 2018 по 11 вересня 2020 донька відвідувала Комунальний заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 243 ДМР. Відповідно до наданої інформації з зазначеного закладу, мати дитини до закладу приходила лише один раз з метою написання заяви про зарахування дитини до закладу. [PERSON] дитину не приводила і не забирала з садочка, батьківські збори не відвідувала, з вихователями групи та адміністрацією не спілкувалася. (а.с.21). [PERSON] з 2019 року відвідує ізостудію ДК Машинобудівників. [PERSON] , яка є керівником-вчителем, також підтверджує той факт, що в житті дитини відсутня мати, [PERSON] (а.с.27). Висновком Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради від 13 березня 2024 року, вважали за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] . (а.с.81-82). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини Відповідно до ч. 1 ст. 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до ст. 23 - 1 ЗУ «Про охорону дитинства» усі дії щодо дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах, спрямовуються на захист прав та інтересів дитини, усунення причин таких обставин і забезпечення безпечних умов її утримання та виховання, надання їй та її батькам комплексу необхідних послуг та соціальної допомоги. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Отже, у цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. При цьому, судам акцентовано увагу на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходу впливу. Верховний Суд з огляду на положення статті 166 СК України неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Суд вважає, що стороною позивача надано достатні докази, які свідчать про наявність виняткових обставин, з якими закон пов`язує можливість позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітноьї дитини, окрім того суд зауважує що позивачем надано заяву в якій вона позовні вимоги підтримала. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що за умов зміни (виключення) обставин, які стали підставою позбавлення батьківських прав, при додержанні порядку, встановленому ст. 169 СК України відповідач має право звернутися з позовом про поновлення батьківських прав відносно доньки. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 184 СК України передбачено, що cуд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Крім того, частина 2 ст. 184 СК України визначає, що розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При визначенні розміру аліментів суд враховує положення ст. 184 СК України, суд приходить до висновку, що відповідач у змозі сплачувати на утримання дитини аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2 833 грн., щомісячно на утримання [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] . З огляду на викладене позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Ураховуючи вимоги ст. 191 СК України суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідачів на користь позивача на утримання дітей з 18 грудня 2023 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги встановлені в ході розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав, які б вказували на можливість відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, та стягнення аліментів оскільки, наявні у справі докази свідчать про неналежне виконання батьком своїх обов`язків без поважних причин, фактичне ухилення від їх належного виконання, а відтак суд вважає обґрунтованими та доведеними підстави позовних вимог про позбавлення батьківських прав і приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав в повній мірі відповідатиме інтересам малолітньої дітини, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved