Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

Адвокат Максимов Микола Ігорович, діючи в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що [PERSON] був найманим працівником позивача, однак останній завдавав значної майнової шкоди та після його звільнення почав поширювати недостовірну інформацію відносно позивача, а саме, що останній зловживає наркотичними засобами та неправильно лікує своїх пацієнтів. Орендодавець [PERSON] , у якого позивач орендує приміщення, з зазначених вище підстав розірвав договір оренди з позивачем та уклав його з відповідачем. Крім того, на позивача надійшла скарга від пацієнта, також зумовлена поширення недостовірної інформації відповідачем. У зв`язку з викладеним вище, позивач звернувся до органу досудового розслідування з заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 3 ст. 206 КК України. Такі відомості є недостовірними та підлягають спростуванню. Вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 50 000 грн., оскільки факт завдання шкоди є очевидним та умисним. Просив: 1) Зобов`язати [PERSON] спростувати поширену ним інформацію про [PERSON] , шляхом повідомлення [PERSON] про те, що поширена інформація про [PERSON] є недостовірною; 2) Стягнути з [PERSON] на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. 03.10.2023 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представник відповідача - адвокат Крикунов О.В. подав відзив, у якому зазначив, що дійсно [PERSON] працював у позивача на посаді адміністратора зали. У період з 07.12.2021 по 07.20.2022 між позивачем та [PERSON] було укладено договір оренди, строком на 1 рік. [PERSON] повідомив позивача про розірвання договору оренди, у зв`язку із закінченням строку дії цього договору. Таким чином, [PERSON] жодним чином не впливав на розірвання договору оренди між позивачем та [PERSON] . Сам факт звернення позивача до поліції з заявою про поширення відповідачем недостовірної інформації не може слугувати доказом вчинення таких дій. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх недоведеністю. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 07.12.2021 між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Строк дії договору відповідно до п. 4.1 встановлений 07.12.2021 по 07.12.2022. 01.09.2022 між сторонами було укладено трудовий договір № 12-2022, відповідно до якого ФОП [PERSON] прийняв [PERSON] на роботу на посаді адміністратора зали. 21.06.2023 між сторонами було укладено договір №1 про повну матеріальну відповідальність працівника, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності ввірених йому роботодавцем матеріальних цінностей. 01.08.2023 між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Строк дії договору відповідно до п. 4.1 встановлений 01.08.2023 по 01.08.2024. 10.08.2023 [PERSON] направив до Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві заяву про вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 3 ст. 206 КК України. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 28.08.2023 зобов`язано уповноважених осіб Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинене кримінальне правопорушення за заявою [PERSON] від 10.08.2023. Відповідно до відповіді Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 31.08.2023 № 490-аз/125/48/06-23 в СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві відсутня інформація про повідомлення [PERSON] , [INFO] , про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обрання запобіжного заходу, а також направлення обвинувального акту до суду. Частиною 1 ст. 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (стаття 297 ЦК України). Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності (частина друга статті 302 ЦК України). У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1 судам роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Слід врахувати, що, відповідно до статті 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Оцінюючи докази, надані позивачем, суд не приймає ті з них, які не стосуються особисто позивача та відповідача, зокрема відомості про звернення гр. [PERSON] до органу досудового розслідування з заявою про неправомірні дії позивача, оскільки така заява не містять інформації щодо предмету доказування. Щодо решти доводів та доказів, наданих на їх підтвердження, суд відзначає, що позивач не надав доказів поширення інформації, яку він вважає недостовірною, відповідачем, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб. Сам по собі факт укладення договору оренди приміщення власником нерухомого майна з відповідачем жодним чином не свідчить на користь доводів позивача. Також суд вважає, що сам факт звернення позивача до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві з заявою про вчинення кримінальних правопорушень відповідачем також не можна вважати доказом вчинення таких дій останнім. Суд відзначає, що вимоги про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги визнати недостовірними та такими, що не відповідають дійсності, порочать честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , а тому вони задоволенню не підлягають, оскільки суд відмовив у задоволенні первісної вимоги. Щодо решти доводів сторін суд відзначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Щодо відшкодування судових витрат відповідачу за рахунок позивача на правничу допомогу у сумі 15 000 грн. суд відзначає наступне. Відповідно до п. 2 ч. 2 т. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача, у разі відмови в позові. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Судом встановлено, що адвокат Крикунов Олександр Володимирович надавав відповідачу правничу допомогу на підставі договору про надання правничої допомоги №1/27/12/23, укладеного 27.12.2023. Згідно з актом виконаних послуг (робіт) до договору № 1/27/12/23 від 27.12.2023 про надання правової допомоги, сторони засвідчили, що адвокатом було надано клієнту обумовлені договором послуги, а саме: надання правової консультації, підготовка, складання, надсилання сторонам та подання до суду відзиву на позовну заяву, підготовка, складання надсилання та подання до суду заяви про відшкодування судових витрат з додатками. Адвокатом було витрачено 7,5 годин на надання вищезазначених послуг. Згідно п.3.1. договору вартість послуг становить 2 000 грн. за годину роботи адвоката. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 28.12.2023 №1/27/12/23 за договором про надання правової від №1/27/12/23 від 27.12.2023 позивачем сплачено 15 000 грн. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Ураховуючи наведене, суд вважає, що розмір витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою адвоката, в сумі 15 000 грн. є обґрунтованим та підтвердженим належними доказами у цій справі. Вказані витрати є фактичними і неминучими, їх розмір обґрунтований належним чином. За таких обставин стягненню з позивача на користь відповідача підлягають судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн.

Outcome: approved