Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просив визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такою, що втратили право користування житловим будинком у [ADDRESS] . В позові посилається на те, що на підставі договору купівлі - продажу йому на праві приватної власності належить вищезазначений будинок. Зазначає, що за цієї адресою зареєстровані він, громадянка [PERSON] та її повнолітні діти: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією домової книги. Вказує, що відповідачі з 2014 року не проживають у зазначеному будинку та наразі проживають у Росії, у зв?язку з чим він звертається до суду. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~В судове засідання позивач не з?явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов. \~ \~ \~ \~Відповідачі в судове засідання не з?явилися, про день, час і місце слухання справи повідомлялися належним чином (поштові повідомлення), причини неявки суду не повідомили, заяв не подали. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку №3144 від 28.08.2007 року, посвідчений [PERSON] , державним нотаріусом Третьої Краматорської державної нотаріальної контори, позивачу на праві приватної власності належить будинок, розташований в [ADDRESS] . Відповідно до копії домової книги в будинку, що розташований в [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З копії Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 22.08.2023 року №49.01-31/208, виданого Ясногірським старостинським округом Краматорської міської ради вбачається, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не проживають за адресою: [ADDRESS] , не проживають з 01.07.2014 року. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім?ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Оскільки житлові права членів сім?ї власника житла є похідними від прав власника цієї квартири, то припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів сім?ї на користування цією квартирою. Таким чином лише члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. За ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту з вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316.317.319.321 ЦК України). Положення п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.\~У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що у справах про визнання наймача або членів його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.\~Виходячи з зазначених правових норм, підставами для визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою є обов`язкова сукупність двох обставин:\~ - відсутність особи за місцем реєстрації понад встановлені строки; - неповажність причини такої відсутності особи. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК передбачається, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Відповідно до частини першої\~статті 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частинами першою, другою\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень ч. 2 ст. 76 ЦПК України одним із засобів доказування є покази свідків. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (ч. 1 ст. 90 ЦПК). Порядок допиту судом свідків закріплений у ст. 230 ЦПК України, і процесуальний закон, зокрема, вимагає приведення свідка до присяги та попередження про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів. Позивачем у своїй заяві було зазначено, про можливість допитати свідків [PERSON] та [PERSON] , проте їх явку у судове засідання протягом часу розгляду справи так і не забезпечив. Зокрема, без допиту в якості свідків в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] їх пояснення, зазначені в Акті про не проживання особи за місцем реєстрації від 22.08.2023, суд не може сприймати, як належний доказ - показання свідка. Суд вважає, що за встановлених обставин підстави для задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним нерухомим майном відсутні, оскільки позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів. Разом з тим, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений можливості скористатись своїм правом передбаченим ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» для зняття осіб із зареєстрованого місця проживання.

Outcome: dismissed