Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до Боярської міської ради про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла мама позивача [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 19.03.2022 року, виданий Боярським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області. На випадок своєї смерті [PERSON] розпорядилась належним їй майном шляхом складення заповіту. Так, згідно заповіту складеного [PERSON] від 17.11.2017 року вона розпорядилась, що на випадок її смерті все майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповідає дочці [PERSON] , [INFO] . Таким чином, спадщина має розподілятися за заповітом, відповідно до глави 85 ЦК України. Після смерті матері залишилося наступне належне їй спадкове майно: 1) 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] , власником якого спадкодавець [PERSON] стала на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для побудови індивідуального жилого будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно, посвідченого 01.08.1964 нотаріусом Києво-Святошинської нотаріальної контори Татьяненко К.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2169 (зареєстровано в БТІ 04.03.1969 під реєстровим № 3695 в книзі 16), згідно листа КП "Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області" від 14.02.2023 р. за №208, копія якого додається. 2) земельної ділянки площею 0,0298 га, кадастровий номер 3222410300:01:035:0060, вид цільового призначення - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування якої: [ADDRESS] , належної померлій на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії II-КВ №040221, виданого Боярською міською радою народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області 04 червня 1997 року на підставі рішення виконкому Боярської міської ради народних депутатів від 13.01.1997 року № 14, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5870/1570. Позивач прийняла спадщину у відповідності до статті 1269 ЦК України, звернувшись протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до приватного нотаріуса Цебрової Людмили Миколаївни Фастівського нотаріального округу Київської області із заявою від 19.05.2022р. про прийняття спадщини, на підставі якої була заведена спадкова справа №18/2022 до майна померлої [INFO] [PERSON] . 12.05.2023 року [PERSON] , приватним нотаріусом Фастівського нотаріального округу Київської області у спадковій справі № 18/2022 [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме на вищезазначену земельну ділянку площею 0,0298 га, кадастровий номер 3222410300:01:035:0060, вид цільового призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування якої: [ADDRESS] . Що стосується видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначене спадкове нерухоме майно: 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] , то нотаріус відмовила у виданні такого свідоцтва відповідно до листа від 06.06.2023 № 81/02-14, посилаючись на те, що в правовстановлюючому документі на даний житловий будинок - Договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п`яти включно, посвідчений [PERSON] , нотаріусом Києво-Святошинської нотаріальної контори, 01 серпня 1964 року за реєстровим № 2159, який розташований за адресою: [ADDRESS] , в якому прізвище забудовника вказано [PERSON] , а також на штампі бюро технічної інвентаризації на вказаному договорі про реєстрацію будинку 18 грудня 1972 року, прізвище власника вказано « [PERSON] ». Також зазначено, що відповідно до наданих документів та отриманої інформації шляхом безпосереднього доступу до електронних реєстрів неможливо безспірно встановити той факт, що договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, на підставі якого власнику належать 12/25 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , належить спадкодавиці [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] і тому рекомендовано звернутись до суду. Таким чином було з`ясовано, що за обставин, які склалися, право позивача на спадкування частин спадкового майна після смерті матері не може бути реалізовано шляхом видачі їй приватним нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому за захистом своїх майнових прав та інтересів позивач змушена звертатися до суду. Належність спадкодавцю [PERSON] на день смерті 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] , підтверджується наступним. Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00038739812 від 04.03.2023 р. 11:35:55, виданого Боярським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), наданого на запит, до Державного реєстру актів цивільного стану громадян внесено реєстраційний запис, відповідно до якого номер актового запису про шлюб: 146, складений 24 серпня 1962 року виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, згідно якого відомості про чоловіка: [PERSON] , відомості про дружину: прізвище до реєстрації шлюбу: [PERSON] . Прізвище після реєстрації шлюбу: [PERSON] . Власне ім`я, по батькові: [PERSON] (копія витягу додається). Отже, з даного витягу слідує, що до реєстрації шлюбу у мами позивача було прізвище: [PERSON] , а після реєстрації шлюбу: [PERSON] . Також додається копія свідоцтва про народження мами позивача, виданого 08.07.1952 року, згідно якого вона народилась [INFO] і при народженні її ім`я було [PERSON] . Тому в Договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п`яти включно, посвідчений [PERSON] , нотаріусом Києво-Святошинської нотаріальної контори, 01 серпня 1964 року за реєстровим № 2169, який розташований за адресою: [ADDRESS] , забудовником вказана моя мама [PERSON] , так як на час видачі цього Договору вона не змінила свій паспорт з дошлюбним прізвищем на паспорт із шлюбним прізвищем - [PERSON] . В зв`язку з цим, позивач відзначала, що дана обставина не була перешкодою при укладенні договору дарування матір`ю позивача - [PERSON] позивачу - [PERSON] 13/25 частин житлового будинку згідно договору дарування 13/25 частин жилого будинку, посвідченого 04.02.1998 державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Стратілат П.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 331 (зареєстровано в БТІ 06.03.1998 під реєстровим № 3695 в книзі 16. Зокрема, в даному договорі дарування зазначено, що 13/25 частин жилого будинку належать дарителю [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Києво-Святошинською держнотконторою 01.08.1964 року по р. № 2169 і зареєстрованого в Київському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 3695. На підставі даного договору дарування позивач стала власником 13/25 частин цього житлового будинку, а у спадкодавця [PERSON] залишилось у власності відповідно 12/25 частин, про що і вказано у вищезазначеному листі КП "Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області" від 14.02.2023 року за № 208. Крім того, спадкодавець [PERSON] , на підставі вищезазначеного Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 01 серпня 1964 року в порядку приватизації на підставі рішення виконкому Боярської міської ради народних депутатів від 13.01.1997 року № 14 отримала у власність земельну ділянку площею 0,0298 га, кадастровий номер 3222410300:01:035:0060, вид цільового призначення - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування якої: [ADDRESS] , тобто, на якій розташований спірний житловий будинок. А позивач дану земельну ділянку отримала у власність на підставі вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.05.202 року. Інша частина земельної ділянки площею 0,0298 га, кадастровий номер 3222410300:01:035:0061, була подарована мені [PERSON] , згідно договору дарування, серій та номер: 4276 від 22.06.2006, посвідченого приватним нотаріусом Федотовою О.В. Згідно технічного паспорту виготовленого КП "БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області" станом на 13 січня 2023 року, житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] , побудований у 1971 році. Відповідно до ст. 100 ЦК УРСР (1963 року) до об`єктів права особистої власності громадян міг належати житловий будинок. Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР від 31.01.66 було передбачено, що така реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком №1 даної інструкції. Зазначеним додатком визначено перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, серед яких передбачено нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку. Зміна прізвища у праві власності на спірний житловий будинок з [PERSON] на [PERSON] також підтверджується будинковою книгою на даний житловий будинок, в якій зазначено, що спочатку його домовласником була вказана [PERSON] , а потім зазначено, що вона по шлюбу [PERSON] . Також щодо прописки зазначена спочатку [PERSON] , а потім у зв`язу із зміною дошлюбного прізвища на шлюбне вказана прописаною [PERSON] . Отже, викладене свідчить про те, що саме спадкодавцю [PERSON] на день смерті належало 12/25 частин вищезазначеного житлового будинку і які належать до складу спадкового майна, яке позивач успадкувала і тому я позивач вважає, що має право на визнання за нею права власності на це майно в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] її матері [PERSON] . На підставі вище наведеного, позивач просила суд визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті [INFO] [PERSON] . 01.12.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено відкрити провадження у справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін та витребувати у приватного нотаріуса Фастівського нотаріального округу Київської області Цебрової Людмили Миколаївни (08150, Київська область, Фастівський район, м. Боярка, вул. Садова, 4а, прим. 17, 14, 15) належним чином завірену копію спадкової справи № 18/2022 до майна померлої [INFO] [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] (до перейменування - [ADDRESS] . 05.01.2024 року позивачем через канцелярію суду було зареєстровано копію спадкової справи № 18/2022 до майна померлої [INFO] [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] (до перейменування - [ADDRESS] . 26.01.2024 року представник відповідача через канцелярію суду зареєстрував клопотання, у якому просив суд здійснювати розгляд справи у відсутності представника відповідача. При вирішенні спору посилався на розсуд суду. 14.02.2024 року представник відповідача через канцелярію суду зареєстрував клопотання, у якому просив суд здійснювати розгляд справи у відсутності представника відповідача. При вирішенні спору посилався на розсуд суду. 20.02.2024 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. 20.05.2024 року позивач через канцелярію суду зареєструвала заяву, у якій просила суд здійснювати розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. 20.05.2024 року представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового розгляду був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву до суду не подав. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] померла мама позивача [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 19.03.2022 року, виданий Боярським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області. На випадок своєї смерті [PERSON] розпорядилась належним їй майном шляхом складення заповіту. Так, згідно заповіту складеного [PERSON] від 17.11.2017 року вона розпорядилась, що на випадок її смерті все майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповідає дочці [PERSON] , [INFO] . Таким чином, спадщина має розподілятися за заповітом, відповідно до глави 85 ЦК України. Після смерті матері залишилося наступне належне їй спадкове майно: 1) 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] , власником якого спадкодавець [PERSON] стала на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для побудови індивідуального жилого будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно, посвідченого 01.08.1964 нотаріусом Києво-Святошинської нотаріальної контори Татьяненко К.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2169 (зареєстровано в БТІ 04.03.1969 під реєстровим № 3695 в книзі 16), згідно листа КП "Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області" від 14.02.2023 р. за №208, копія якого додається. 2) земельної ділянки площею 0,0298 га, кадастровий номер 3222410300:01:035:0060, вид цільового призначення - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування якої: [ADDRESS] , належної померлій на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії II-КВ №040221, виданого Боярською міською радою народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області 04 червня 1997 року на підставі рішення виконкому Боярської міської ради народних депутатів від 13.01.1997 року № 14, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5870/1570. Позивач прийняла спадщину у відповідності до статті 1269 ЦК України, звернувшись протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до приватного нотаріуса Цебрової Людмили Миколаївни Фастівського нотаріального округу Київської області із заявою від 19.05.2022р. про прийняття спадщини, на підставі якої була заведена спадкова справа №18/2022 до майна померлої [INFO] [PERSON] . 12.05.2023 року [PERSON] , приватним нотаріусом Фастівського нотаріального округу Київської області у спадковій справі № 18/2022 [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме на вищезазначену земельну ділянку площею 0,0298 га, кадастровий номер 3222410300:01:035:0060, вид цільового призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування якої: [ADDRESS] . Що стосується видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначене спадкове нерухоме майно: 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] , то нотаріус відмовила у виданні такого свідоцтва відповідно до листа від 06.06.2023 № 81/02-14, посилаючись на те, що в правовстановлюючому документі на даний житловий будинок - Договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п`яти включно, посвідчений [PERSON] , нотаріусом Києво-Святошинської нотаріальної контори, 01 серпня 1964 року за реєстровим № 2159, який розташований за адресою: [ADDRESS] , в якому прізвище забудовника вказано [PERSON] , а також на штампі бюро технічної інвентаризації на вказаному договорі про реєстрацію будинку 18 грудня 1972 року, прізвище власника вказано « [PERSON] ». Також зазначено, що відповідно до наданих документів та отриманої інформації шляхом безпосереднього доступу до електронних реєстрів неможливо безспірно встановити той факт, що договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, на підставі якого власнику належать 12/25 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , належить спадкодавиці [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] і тому рекомендовано звернутись до суду. Таким чином було з`ясовано, що за обставин, які склалися, право позивача на спадкування частин спадкового майна після смерті матері не може бути реалізовано шляхом видачі їй приватним нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому за захистом своїх майнових прав та інтересів позивач змушена звертатися до суду. Належність спадкодавцю [PERSON] на день смерті 12/25 частин житлового будинку [ADDRESS] , підтверджується наступним. Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00038739812 від 04.03.2023 р. 11:35:55, виданого Боярським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), наданого на запит, до Державного реєстру актів цивільного стану громадян внесено реєстраційний запис, відповідно до якого номер актового запису про шлюб: 146, складений 24 серпня 1962 року виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, згідно якого відомості про чоловіка: [PERSON] , відомості про дружину: прізвище до реєстрації шлюбу: [PERSON] . Прізвище після реєстрації шлюбу: [PERSON] . Власне ім`я, по батькові: [PERSON] (копія витягу додається). Отже, з даного витягу слідує, що до реєстрації шлюбу у мами позивача було прізвище: [PERSON] , а після реєстрації шлюбу: [PERSON] . Також додається копія свідоцтва про народження мами позивача, виданого 08.07.1952 року, згідно якого вона народилась [INFO] і при народженні її ім`я було [PERSON] . Тому в Договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п`яти включно, посвідчений [PERSON] , нотаріусом Києво-Святошинської нотаріальної контори, 01 серпня 1964 року за реєстровим № 2169, який розташований за адресою: [ADDRESS] , забудовником вказана моя мама [PERSON] , так як на час видачі цього Договору вона не змінила свій паспорт з дошлюбним прізвищем на паспорт із шлюбним прізвищем - [PERSON] . В зв`язку з цим, позивач відзначала, що дана обставина не була перешкодою при укладенні договору дарування матір`ю позивача - [PERSON] позивачу - [PERSON] 13/25 частин житлового будинку згідно договору дарування 13/25 частин жилого будинку, посвідченого 04.02.1998 державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Стратілат П.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 331 (зареєстровано в БТІ 06.03.1998 під реєстровим № 3695 в книзі 16. Зокрема, в даному договорі дарування зазначено, що 13/25 частин жилого будинку належать дарителю [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Києво-Святошинською держнотконторою 01.08.1964 року по р. № 2169 і зареєстрованого в Київському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 3695. На підставі даного договору дарування позивач стала власником 13/25 частин цього житлового будинку, а у спадкодавця [PERSON] залишилось у власності відповідно 12/25 частин, про що і вказано у вищезазначеному листі КП "Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області" від 14.02.2023 року за № 208. Крім того, спадкодавець [PERSON] , на підставі вищезазначеного Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 01 серпня 1964 року в порядку приватизації на підставі рішення виконкому Боярської міської ради народних депутатів від 13.01.1997 року № 14 отримала у власність земельну ділянку площею 0,0298 га, кадастровий номер 3222410300:01:035:0060, вид цільового призначення - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування якої: [ADDRESS] , тобто, на якій розташований спірний житловий будинок. А позивач дану земельну ділянку отримала у власність на підставі вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.05.202 року. Інша частина земельної ділянки площею 0,0298 га, кадастровий номер 3222410300:01:035:0061, була подарована мені [PERSON] , згідно договору дарування, серій та номер: 4276 від 22.06.2006, посвідченого приватним нотаріусом Федотовою О.В. Згідно технічного паспорту виготовленого КП "БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області" станом на 13 січня 2023 року, житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] , побудований у 1971 році. Відповідно до ст. 100 ЦК УРСР (1963 року) до об`єктів права особистої власності громадян міг належати житловий будинок. Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР від 31.01.66 було передбачено, що така реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком №1 даної інструкції. Зазначеним додатком визначено перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, серед яких передбачено нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку. Зміна прізвища у праві власності на спірний житловий будинок з [PERSON] на [PERSON] також підтверджується будинковою книгою на даний житловий будинок, в якій зазначено, що спочатку його домовласником була вказана [PERSON] , а потім зазначено, що вона по шлюбу [PERSON] . Також щодо прописки зазначена спочатку [PERSON] , а потім у зв`язу із зміною дошлюбного прізвища на шлюбне вказана прописаною [PERSON] . Отже, викладене свідчить про те, що саме спадкодавцю [PERSON] на день смерті належало 12/25 частин вищезазначеного житлового будинку і які належать до складу спадкового майна, яке позивач успадкувала і тому я позивач вважає, що має право на визнання за нею права власності на це майно в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] її матері [PERSON] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті. При цьому ч. 2 цієї ж статті передбачає, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 1 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки позивач позбавлена можливості здійснити своє право на спадкування за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, таке право підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірним, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки спадкодавець набув своє право на нерухоме майно у встановленому законом порядку, позивачем не повідомлено суду інформацію про відчуження спадкового майна на користь третіх осіб, та такої інформації не встановленому судом при розгляді даної справи, а також враховуючи відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, іншого способу захисту порушеного права позивача на даний час не існує, тому позовні вимоги підлягають до задоволення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову.

Outcome: approved