Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» 31 серпня 2022 року звернулось до Самарського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість у розмірі 211\~299,85 грн. станом на 19.05.2022 року за кредитним договором № DNUHG40000002172 від 07.12.2007 року, яка складається з наступного: 42\~362,23 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 168\~937,62 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Позов мотивований тим, що між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 07.12.2007 року укладено кредитний договір № DNUHG40000002172, за умовами якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит відповідачу кредит у розмірі 151\~500,00 грн. на термін до 07.12.2027 року, а відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки у строк та на умовах, передбачених договором. Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі та видав відповідачу кредит у розмірі 151\~500,00 грн. Станом на 19.05.2022 року заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить 211 299,85 грн., яка складається з наступного: 42 362,23 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 168 937,62 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір поруки. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2022 року справу передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з`явився, письмово просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, натомість її представник адвокат Бабенко О.А. письмово просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від нього не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 07.12.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] \~ був укладений договір про іпотечний кредит № DNUHG40000002172, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу\~ кредит у розмірі 151\~500,00 грн. з терміном повернення до 07.12.2027 року включно зі сплатою 15,00 відсотків річних (а.с. 10-13, том 1). Відповідно до п. 3.1. Договору виконання позичальником зобов`язань за цим Договором забезпечується іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , визначеному в іпотечному договорі. Позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином, надавши відповідачу кредитні кошти (а.с. 15, том 1). В забезпечення виконання умов договору про іпотечний кредит, 07.12.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] був укладений договір поруки № DNUHG40000002172, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний договір як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому (а.с. 16-17, том 1). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] вона же в інтересах малолітньої [PERSON] та в інтересах малолітньої [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради про звернення стягнення, виселення задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором про іпотечний кредит № DNUHG40000002172 від 07.12.2007 року, укладеним між ПАТ КБ Приватбанк та [PERSON] в розмірі 356 742,81 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом у розмірі 147 608,90 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 145 478,02 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 63655,89 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № DNUHG40000002172 від 07.12.2007 року, укладеним між ПАТ КБ Приватбанк та [PERSON] , а саме, на квартиру загальною площею 27,90 кв.м., житловою площею 16,30 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ., шляхом продажу вказаного предмета іпотеки, з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Реалізувати предмет іпотеки шляхом здійснення процедури продажу предмету іпотеки будь-яким способом будь-якій особі покупцеві з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з дотриманням вимог ст.38 Закону України Про іпотеку. Визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності,незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В задоволенні позову в частині виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які проживають та зареєстровані у квартирі [ADDRESS] відмовлено (а.с. 211-215, том 2). 26.10.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис за реєстровим № 10168 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № DNUHG40000002172 від 07.12.2007 року у розмірі: залишок заборгованості за кредитом 24\~585,68 грн.; залишок заборгованості за відсотками 49\~500,29 грн.; 95\~533,77 грн. пеня, а всього 169\~619,74 грн. (а.с. 64, том 1). Рішенням Красногвардійського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~07.07.2022\~року визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 26.10.2017 року, який зареєстрований в реєстрі за № 10168, таким, що не підлягає виконанню (а.с. 71-74, том 1). Відповідно до розрахунку заборгованості у відповідача перед позивачем за договором № DNUHG40000002172 від 07.12.2007 року станом на 19.05.2022 року існує заборгованість у розмірі 211 299,85 грн., яка складається з наступного: 42 362,23 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 168 937,62 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с. 6-9, том 1). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). АТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом на звернення до суду з вимогою про повернення суми кредиту, відсотків за його користування та пені у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2015 року. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 154цс18. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28.03.2018 року у справі № 14-10цс18. Приймаючи до уваги те, що раніше банк скористався своїм правом дострокового стягнення кредиту, звернувшись до суду з вимогою про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором в розмірі 356 742,81 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом у розмірі 147 608,90 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 145 478,02 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 63655,89 грн. Тому позивачем обраний неправильний спосіб захисту своїх порушених прав відповідно до статті 16 ЦК України, оскільки позивач має право на стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, однак такі вимоги позивачем не заявлялись, а суд відповідно до статті 13 ЦПК України зобов`язаний дотримуватись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог. З урахуванням викладеного, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає за необхідне в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим судові витрати за рахунок відповідача не компенсуються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed