Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовною заявою в якій просить визнати недійсним шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24.07.2021 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №1345, від дня його державної реєстрації. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24.07.2021 року між нею та [PERSON] зареєстровано шлюб. Зазначає, що з відповідачем познайомились у червні 2021 року на відпочинку у місті Одесі, місяць зустрічались, спілкувались по телефону, разом відпочивали та розважались. Відповідач є громадянином Туреччини. В подальшому, останній запропонував зареєструвати шлюб, без весілля, на що вона погодилась. Після реєстрації шлюбу відповідач повідомив, що йому необхідно повернутись до Туреччини, більше він не повернувся, в телефонній розмові повідомив, що не мав намір створювати сім`ю, запропонував зареєструвати шлюб через те, що не поступив до ВНЗ та йому була необхідна посвідка на постійне проживання в Україні. Місцеперебування відповідача позивачу не відоме, жодного спілкування між сторонами не має, однією сім`єю не проживають, спільного господарства не вели та не ведуть, взаємних прав та обов`язків подружжя не мають, фактичних шлюбних відносин не підтримували, спільного майна не набували. Вказує, що наразі вона має сім`ю з іншим чоловіком, народила від нього сина, однак через наявність актового запису про шлюб з відповідачем не може зареєструвати шлюб з дійсним чоловіком та батьком дитини та надати дитині по-батькові її біологічного батька. На підставі викладеного позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 05.03.2024 року позовну заяву передано до Верховного Суду для визначення підсудності цивільної справи. Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 20.03.2024 року відмовлено у визначені підсудності цивільної справи та справу повернуто до Дзержинського районного суду м.Харкова. Ухвалою суду від 03.04.2024 року відкрито спрощене провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 24.05.2024 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 24 липня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії [NUMBER] , виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №1345. У своїх позовних вимогах позивачка вказує про те, що укладений між нею та [PERSON] шлюб є фіктивним, оскільки останній не мав на меті створювати сім`ю, шлюб був укладений на прохання відповідача з метою недопущення порушення правил перебування іноземців в Україні. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного. Статтею 21 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проте не завжди жінка та чоловік укладають шлюб із наміром створити сім`ю та набути права та обов`язки подружжя, шлюби укладаються також і з інших мотивів, зокрема, корисливих: для покращення свого матеріального становища, отримання в подальшому спадщини, отримання права на виїзд за кордон як члену сім`ї тощо. Відповідно до статті 40 СК України шлюб, який укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, є фіктивним. Такий шлюб визнається недійсним за рішенням суду. Згідно зі статтею 45 СК України шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним внаслідок його фіктивності, повинна підтвердити належними доказами свої доводи про відсутність у однієї особи, що реєструє шлюб у ситуації існування мети створення сім ї в іншої особи, так і двох осіб одночасно за їх згодою та обізнаністю, наміру створити сім`ю. Відповідно до законодавства підставами для визнання шлюбу недійсним (фіктивний) у зв`язку з відсутністю наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя є: наявність корисливої мети (реєстрація шлюбу задля чогось), наявність майнової вигоди, окреме проживання, відсутність спільно набутого майна, відсутність турботи один про одного та взаємної матеріальної підтримки, невиказування подружніх стосунків перед третіми особами, небажання народжувати спільних дітей, підтримання статевих стосунків із третіми особами, демонстрування перед третіми особами відсутності фактичних шлюбних відносин і наголошення на фіктивності реєстрації шлюбу. У постанові Касаційного цивільного суду ВС від 17.04.2019 р. у справі № 752/2337/16-ц суд зазначив, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. У справі № 285/720/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що окреме проживання подружжя та не проведення святкової церемонії укладання шлюбу, а також наявність будь-яких фінансових зобов`язань сторін самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним). А припинення сімейних стосунків та наявні конфлікти, які виникають між подружжям, є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним. Поряд з цим, коли встановлені судом обставини свідчать про відсутність реального наміру осіб створити сім`ю, набути права та обов`язки подружжя, укладений особами шлюб буде визнано недійсним. Під час розгляду справ відповідної категорії судами повинна надаватись правова оцінка діям сторін у нематеріальному вираженні, як-то бажання вести спільне господарство, проживати однією сім`єю, дбати про моральний стан сім`ї, її добробут тощо. При вирішенні питання про фіктивність шлюбу суд повинен, зокрема, визначити: відносини подружжя до шлюбу, їх тривалість; факт спільного проживання; піклування батька про дітей та дружину; спільний відпочинок; особисті стосунки; відвідування близьких і родичів; причини роздільного проживання, якщо таке мало місце; факт ведення спільного господарства у шлюбі; набуття спільного майна; інші обставини, які свідчили б про наявність чи відсутність наміру створити сім`ю. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним внаслідок його фіктивності, повинна підтвердити належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами свої посилання про відсутність у осіб (особи), які уклали шлюб, наміру створити сім`ю. Так, з матеріалів позову вбачається, що після реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] один до одного не переїздили, сімейні стосунки між ними не виникли, а отже судом не встановлено факту спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків сторін. Відповідно до ст.42 Сімейного кодексу України право на звернення до суду позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена. Згідно ч.2 ст.3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частиною 1 ст.14 Сімейного Кодексу України передбачено, що сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. У відповідності до ч.1 ст.21 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу. Відповідно до ст.36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України. Згідно ст.37 Сімейного кодексу України шлюб є правозгідним, крім випадків, встановлених частинами першою - третьою статті 39 цього Кодексу, а також якщо він не визнаний недійсним за рішенням суду. Стаття 38 Сімейного кодексу України регламентує, що підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених ст.ст.22,24-26 цього Кодексу. Частиною 2 ст.40 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Як роз`яснено в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» згідно з Сімейним кодексом шлюб може бути визнано недійсним за рішенням суду або за заявою заінтересованої особи до органу РАЦС; позасудовий порядок визнання шлюбу недійсним настає при вчиненні сторонами при укладенні шлюбу таких істотних порушень умов вступу в шлюб, в силу яких він вважається недійсним і без рішення суду (ст.39 Сімейного кодексу України), зокрема у разі реєстрації шлюбу з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі; між особами, які є родичами прямої лінії споріднення, а також між рідними братом і сестрою, особою, яка до того була визнана недієздатною. У вказаних випадках за заявою заінтересованої сторони орган РАЦС анулює актовий запис про шлюб. При розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 Сімейного кодексу України). Зі змісту шлюбно-сімейних правовідносин, поняття шлюбу, а також положень Сімейного кодексу України та зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім`ю чи про його відсутність. З матеріалів справи вбачається, що з моменту реєстрації шлюбу та до моменту звернення позивача до суду з позовом минув значний проміжок часу. Разом з тим, згідно доводів позовної заяви, вбачається, що після реєстрації шлюбу взаємовідносини сторін були відсутні, разом не проживали, спільного господарства не вели. Протягом вказаного часу, фактичних шлюбних відносин не підтримували, жили окремим життям, спільного господарства не вели, один одного не утримували та спільного майна не набували. Вказане у сукупності дає підстави стверджувати про фіктивність такого шлюбу. Згідно із ст. 44 Сімейного кодексу України у випадках, передбачених ст. 39-41 Сімейного кодексу України, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації. Статтею 45 Сімейного кодексу України визначено, що недійсний шлюб, а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що є всі підстави для визнання шлюбу, зареєстрованого 24.07.2021 року між [PERSON] та [PERSON] , недійсним з моменту його реєстрації. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved