Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

В серпні 2023 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову вказує, що в вересні 2008 року уклала шлюб з відповідачем. Підчас проживання у шлюбі у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Через деякий час після народження нашої другої дитини відповідач залишив сім`ю, змінив місце проживання та перестав матеріально підтримувати дітей. Будучи у вкрай скрутному матеріальному становищі позивачка була змушена звернутись до суду із позовом про стягнення аліментів. 02 листопада 2017 року Ірпінським міським судом Київської області позов було задоволено та з відповідача стягнуто аліменти на користь дітей. Згодом шлюб також було розірвано рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 липня 2018 року. На сьогодні відповідач жодним чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості щодо їх успіхів, стану здоров`я, не проявляє турботи щодо їх фізичного та духовного розвитку, не бере участі у їх вихованні та організації дозвілля, тобто відповідач повністю байдужий до подальшої долі дітей. Донька має проблеми зі здоров`ям, позивачка постійно несе додаткові витрати на її лікування, проте відповідача це зовсім не хвилює, що також свідчить про його повну байдужість. Станом на дату подання даного позову, відповідач має більше ніж 153 000 гривен боргу по аліментам на дітей. Відповідач за останні 2 роки жодного разу не бачив своїх дітей та не цікавився їх долею. Останній має значну кількість відкритих виконавчих проваджень по стягненню боргів за договорами позики та адміністративними штрафами за порушення ПДР. На даний час відповідач ніде не працює та не проходить службу в Збройних силах України за призовом чи на добровільній контрактній основі. Розуміє та повністю усвідомлює, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, проте, переконана, що задоволення її позову буде не лише справедливим, та відповідати інтересам дітей. Зокрема, на даний час вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком, останній з любов`ю та турботою ставиться до моїх дітей від першого шлюбу та фактично замінив їм біологічного батька. У свою чергу, діти сприймають мого нового чоловіка як батька. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились. Представник позивача через канцелярію суду подав заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглядати справу без його участі та участі позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки не повідомив. Відзив на позовну заяву не подавав. Рекомендовані листи повернулись на адресу суду з повідомленням Укрпошти « адресат відсутній за вказаною адресою». Третя особа представник Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради у судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч.4 ст. 223, ст.ст.280-281 ЦПК України. Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалась згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого19 листопада 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області, батьками дитини [PERSON] , [INFO] записані: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого17 грудня 2014 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, батьками дитини [PERSON] , [INFO] записані: [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] з вересня 2008 року перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 липня 2018 року. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 листопада 2017 року з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] у твердій грошовій сумі по 1 500,00 грн щомісячно на кожну дитину, починаючи з 10.07.2017 року і до досягнення дітьми повноліття. Із копій довідок про участь батька у шкільному житті дитини № 01-18/80 від 06.07.2023 року, № 01-18/79 від 06.07.2023 та № 01-18/81 від 06.07.2023 року виданих директором Бучанської початкової школи № 11 батько учениці [PERSON] та учня [PERSON] контакту із педагогічним колективом, де вчаться діти не підтримує, із вчителями не спілкується, станом успішності та позакласним життям доньки не цікавиться. Дітей до школи приводять та забирають її мати та вітчим дітей ( а.с.20-22). Із копії довідки № 01-26/43 від 16.08.2023 року виданої директором Ворзельського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 10 батько учня 6-В класу [PERSON] до школи, де вчиться дитина, не приходив, комунікацію із класним керівником не підтримував протягом останнього року навчання ( а.с.23). Згідно наданої позивачем копії розрахунку заборгованості по аліментам у відповідача станом на 01.08.2023 року заборгованість зі сплати аліментів становить 153 629,03 грн (а.с.24-25). Діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] за місцем реєстрації матері ( а.с.26,27,29). Із копії довідки № 2993 від 15.06.2022 року Виконавчого комітету Ірпінської міської ради вбачається, що житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] було знищено внаслідок влучання боєприпаси та його вигорання ( а.с.28). Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 04 січня 2023 року № 3251-7001680890 [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] та разом з нею зареєстровані, як внутрішньо переміщені особи її діти [PERSON] та [PERSON] ( а.с.29-31). Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України, з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі за ст. 164 Сімейного Кодексу України - підставою позбавлення батьківських прав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Способи та методи ухилення від обов`язку з виховання та утримання дитини зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року в п.16: «Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, треба розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як встановлено вище, відповідач по справі не займається вихованням малолітніх дітей, не виявляє до них будь-якої уваги та турботи, не займається розвитком дітей. Орган опіки та піклування Бучанської міської ради у висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] вважає за доцільне позбавити останнього батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей, оскільки батько самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться життям та здоров`ям дітей, їх матеріальним становищем, не бере участі у їх вихованні та навчанні, фінансово не підтримує, має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей (а.с.90). Висновок уповноваженого органу про доцільність позбавлення батьківських прав та призначення піклувальника відповідає встановленим до нього вимогам, підписаний уповноваженою особою, та складений на підставі вивчення всіх обставин справи, у зв`язку із чим суд враховує його під час ухвалення рішення. Суд повно, всебічно та об`єктивно оцінивши обставини справи, приходить до висновку, що позивачем надано суду достатньо доказів, що підтверджують свідоме ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків та його небажання виховувати дітей, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, законними та відповідача необхідно позбавити батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Оскільки, позов [PERSON] задоволено, позивач при звернені до суду з позовом сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн (а.с.38), то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1073,60 грн. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Так, позивач просить стягнути витрати понесені на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн. Для цілей розподілу судових витрат визначається: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такої правової позиції щодо застосування норм права дотримується Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року, прийнятій у справі №552/2145/16-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги адвокат Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу». Позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу надано: ордер про надання правової (правничої) допомоги серії АІ № 1472209 від 04 жовтня 2023 року, договір про надання правової допомоги № 04/10/23-С від 04 жовтня 2023 року, в п.5.4 вказаного договору зазначено, що розмір гонорару визначається додатком № 1 до даного договору та не залежить від досягнення чи не досягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт, а в п.5.8 вказано договору визначено, що факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг. Проте позивач не надав суду додатку № 1 до договору про надання правової допомоги № 04/10/23-С від 04 жовтня 2023 року, акту наданих послуг, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Таким чином, суд відмовляє позивачу стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved