Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах якої діє адвокат Нужда С.Ф. звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 12.02.2022 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Івано-Франківськ), актовий запис № 209. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що 12.02.2022 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Сімейне життя у них з відповідачем не склалось, через відсутність порозуміння, розходження поглядів на сімейні цінності та розподілу обов`язків щодо ведення спільного господарства. Фактично шлюбні стосунки між ними припинились. Продовжувати такі шлюбні відносини позивач бажання немає, оскільки відповідач не вживає заходів щодо збереження сім`ї, налагодження відносин, не бере участі у веденні спільного побуту. Враховуючи обставини, які склалися фактично, збереження шлюбу позивач вважає неможливим, а тому просить шлюб розірвати. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.03.2024 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Нужда С.Ф, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити позов, щодо ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомої на те суду причини, хоча про час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, зокрема, шляхом надсилання судової повістки про виклик до суду за останнім відомим місцем проживання, а також шляхом опублікування оголошення про виклик відповідача у судове засідання на сайті судової влади. Про причини неявки [PERSON] суду не повідомив, відзив на позов не подавав, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв. Відтак, суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку: Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , громадянин Грузії [PERSON] , [INFO] та громадянка України [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 12.02.2022 у Тернопільському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Івано-Франківськ), про що складено актовий запис №209. Дітей у шлюбі сторони не мають. Згідно інформації наданої 05.03.2024 Управлінням державної міграційної служби України у Тернопільській області, на запит суду, громадянин [PERSON] , [INFO] документований 24.03.2022 УДМС у Тернопільській області посвідкою на тимчасове проживання № [NUMBER] , строком дії до 21.03.2023, підстава видачі возз`єднання сім`ї з громадянкою України, місце проживання у заяві анкеті під час оформлення посвідки вказане [ADDRESS] . Станом на 05.03.2024 громадянин [PERSON] , посвідку не отримав, місце проживання не зареєстровано. Згідно із\~\~ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими\~Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Отже, іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини (частина 2\~статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011 року\~(із змінами та доповненнями). Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Загальної Декларації Прав Людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10.12.1948 року й ратифікованої Україною в 1973 році,\~Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями),\~Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року\~(із змінами та доповненнями) та\~Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23.06.2005 року\~(зі змінами та доповненнями). Так, статтею 16 Загальної Декларації Прав Людини визначено, що чоловіки i жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися i засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній i повній згоді сторін, що одружуються. Сім`я є природним i основним осередком суспільства i має право на захист з боку суспільства та держави. Таке положення міжнародно-правової норми повністю відповідає змісту\~статті 51 Конституції України, якою регламентовано, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічна за своїм змістом\~стаття 24 Сімейного кодексу України\~також передбачає, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Отже, засади шлюбу, особисті немайнові права і обов`язки подружжя, підстави їх виникнення та зміст визначаються\~Сімейним кодексом України, метою якого, зокрема, є побудова сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. Таким чином, можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення кожного з подружжя є проявом принципу свободи шлюбу і рівності подружжя. Оскільки укладення шлюбу здійснюється вільно і добровільно, то ніхто не може бути змушений до збереження подружніх стосунків, якщо їх основи втрачені. Розглядаючи справу, суд упевнився в тому, що шлюб, який просить розірвати сторона позивача, укладений з відповідачем, який, зокрема, є громадянином Грузії, зареєстрований на території та за законами України. Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, регламентується нормами\~Закону України «Про міжнародне приватне право». При цьому, як чітко обумовлено змістом\~статті 2 цього Закону, він застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, як: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів. Отже, наведений вище нормативно-правовий акт під приватноправовими відносинами розуміє відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи, а під іноземним елементом - ознаку, яку характеризує приватноправові відносини, що ним регулюються, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (пункти 1 і 2 частини 1\~статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право». Послідовний аналіз вказаних правових норм надає суду можливість зробити висновок про те, що це рішення ухвалюється у справі з іноземним елементом. Так, згідно із пунктом 7\~статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи з іноземним елементом якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Оскільки сторони зареєстрували шлюб на території України, що підтверджено відповідним свідоцтвом про шлюб, втрата почуття взаємної любові та поваги та взаєморозуміння, що потягнула за собою неможливість подальшого їх спільного життя, збереження шлюбу і сім`ї в цілому мали місце на території України, ця справа підсудна національним судам, зокрема, Тернопільському міськрайонному суду Тернопільської області, за місцем проживання позивача та останнім відомим місцем проживання відповідача. Частинами 1, 2, 3 ст.ст. 104, 105, 110, 114 Сімейного кодексу України передбачається, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду в день набрання ним чинності. Відповідно до ч. 2\~ст. 112 Сімейного кодексу України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки під час судового розгляду справи достовірно з`ясовані фактичні взаємини та обставини сумісного життя подружжя, відсутність в них неповнолітніх дітей від цього шлюбу, час припинення між ними шлюбних відносин, мотиви розірвання шлюбу та дійсні причини позову, які у своїй сукупності свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу і сім`ї є неможливим, оскільки буде суперечити інтересам позивача, враховуючи небажання та неспроможність сторін відновити сімейні відносити, а також відсутність наявних перешкод, передбачених\~статтею 110 Сімейного кодексу України, приймаючи до уваги, що сім`я повинна будуватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, які втрачені сторонами, суд, з огляду на наведене, приходить до обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу й вважає за можливе та необхідне позов задовольнити. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1211,20 грн. судового збору.

Outcome: approved