Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

У лютому 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі - ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівника. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року у справі № 761/26633/19 визнано незаконними та скасовано накази Товариства від 16 травня 2019 року № 51-к та від 17 травня 2019 року № 52-к про застосування щодо [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді догани; визнано незаконним та скасовано наказ від 31 травня 2019 року № 56-к про застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення; поновлено його на посаді начальника відділу роботи з персоналом у Товаристві з 10 червня 2019 року та стягнуто з Товариства на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 203 304,48 грн. На виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року у справі № 761/26633/19 Товариство 30 листопада 2020 року сплатило [PERSON] 163 660,10 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з врахуванням утриманого податку з доходів фізичних осіб у розмірі 36 594,81 грн та військового збору 3 049,57 грн). Оскільки незаконне звільнення [PERSON] відбулось на підставі наказу тимчасово виконуючого обов`язки директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» - [PERSON] , відповідно у цієї особи виник обов`язок відшкодувати завдану таким звільненням шкоду у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді від 28 лютого 2024 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. У березні 2024 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував. В обгрунтування своїх заперечень проти позову сторона відповідача зазначає, що [PERSON] , перебуваючи на посаді тимчасово виконуючого обов`язки директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», відповідачка здійснювала управління поточною діяльністю даного товариства, проте до її посадових повноважень не входило ведення кадрової документації, юридичний аналіз та надання висновків щодо спірних ситуацій, пов`язаних з порушенням працівниками трудової дисципліни. А тому, вважає, що її безпосередня вина у незаконному звільненні працівника відсутня, відтак вона не має нести матеріальну відповідальність. Також сторона відповідача указувала на те, що [PERSON] не може нести повну матеріальну відповідальність, у зв`язку із тим, що вона працювала на умовах не повного робочого часу (за суміщенням). Сторона відповідача у відзиві на позовну заяву також наголошує на тому, що строк для звернення до суду позивачем за стягненням шкоди в порядку визначеному статтею 134 КЗпП України у зв`язку зі звільненням [PERSON] сплив в останній день дії карантину, тобто 30 червня 2023 року, що є підставою для відмови в позові. У квітні 2024 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якій зазначає, що позивач належними та допустимими доказами довів обставини, викладені в позовній заяві. Зокрема, [PERSON] , як службова особа, яка підписала наказ про звільнення працівника [PERSON] , який у подальшому визнано незаконним та скасовано у судовому порядку у справі № 761/26633/19, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Факт незаконності наказу щодо звільнення Шинкарука встановлений при розгляді справи № 761/26633/19 та не потребує доведення, як і вина відповідачки. Зазначає, що необґрунтованими є твердження відповідачки про те, що вона не може нести повну матеріальну відповідальність, у зв`язку із тим, що вона працювала на умовах не повного робочого часу (за суміщенням), оскільки нормами КЗпП України, якими встановлена повна матеріальна відповідальність службових осіб, винних у незаконному звільненні працівників (статті 134 та 237 КЗпП України), не містять будь-яких обмежень, які б зменшували таку відповідальність в залежності від фактично відпрацьованого відповідною службовою особою часу. Тому, зважаючи на вказане, матеріальна відповідальність має бути покладена на [PERSON] , як на колишнього керівника (директора) ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» у повному обсязі згідно чинного законодавства. При цьому, позивач зазначає, що підстави для застосування строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, в цій справі відсутні, оскільки на час виплати відшкодування незаконно звільненому працівникові на всій території України діяв карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (постанова від 11 березня 2020 року № 211 із змінами та доповненнями), а відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила його задовольнити з наведених в ньому підстав. Представник відповідачки позов не визнав з таких саме мотивів, які наведено у відзиві. Суд, заслухавши пояснення сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, які підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Суд установив, що виконання обов`язків директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» покладено на [PERSON] , яка згідно із наказом від 14 березня 2019 року № 21-К з 15 березня 2019 року по 20 червня 2019 року приступила до тимчасового виконання обов`язків директора Товариства. Наказом № 56-К від 31 травня 2019 року [PERSON] був звільнений з займаної посади начальника відділу роботи з персоналом за пунктом 3 статті 40 КЗпП України у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов`язків за порушення трудової дисципліни. Наказ від 31 травня 2019 року № 56-К про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу роботи з персоналом за пунктом 3 статті 40 КЗпП України у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов`язків за порушення трудової дисципліни підписаний тимчасово виконуючим обов`язки директора Товариства [PERSON] . Повноваження директора щодо здійснення організаційно - розпорядчих функцій на підприємстві у тому числі призначення на посади, та звільняти з посад працівників підприємства визначені статутом підприємства в редакції 2019 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року у справі № 761/26633/19 визнано незаконними та скасовано накази Товариства від 16 травня 2019 року № 51-к та від 17 травня 2019 року № 52-к про застосування щодо [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді догани; визнано незаконним та скасовано наказ від 31 травня 2019 року № 56-к про застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення; поновлено його на посаді начальника відділу роботи з персоналом у Товаристві з 10 червня 2019 року та стягнуто з Товариства на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 203 304,48 грн. Судом в рішенні встановлено порушення трудового законодавства при звільненні [PERSON] . На виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року у справі № 761/26633/19, Товариство 30 листопада 2020 року сплатило [PERSON] 163 660,10 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з врахуванням утриманого податку з доходів фізичних осіб у розмірі 36 594,81 грн та військового збору 3 049,57 грн). Спірні відносини склалися між сторонами з приводу відшкодування матеріальної в шкоди в порядку регресу зі службової особи внаслідок незаконного звільнення працівника. Відповідно до статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. При цьому, відповідно до статті 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно з частиною першою статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до пункту 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно з пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 02 грудня 1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Судом надана оцінка запереченням відповідача щодо відсутності у діях [PERSON] усіх елементів складу дисциплінарного правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) особи, що спричинила шкоду; причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) з заподіяною шкодою; вина заподіювача шкоди. Судом досліджено наказ ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» від 31 травня 2019 року № 56-К про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу роботи з персоналом за пунктом 3 статті 40 КЗпП України у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов`язків за порушення трудової дисципліни підписаний та встановлено, що він підписаний тимчасово виконуючим обов`язки директора Товариства [PERSON] . Таким чином, керівник підприємства ( [PERSON] ), відповідно до покладених на неї повноважень здійснила організаційно - розпорядчі та адміністративно-господарські функції та прийняла наказ, який у подальшому було оскаржено у судових інстанціях України та рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року визнано незаконним з покладанням на позивача фінансових зобов`язань у вигляді виплати на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» здійснило обов`язкові нарахування на здійснені виплати на користь [PERSON] (податок з доходів фізичних осіб та військовий збір). Таким чином, саме прийняття [PERSON] незаконного наказу № 56-К від 31 травня 2019 року спричинило збитки (матеріальну шкоду) ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» на загальну суму 203 304,48 грн. Також, суд звертає увагу, що в трудових правовідносинах законодавець не вимагає встановлення елементів складу трудового майнового правопорушення, а саме: наявності шкоди, протиправної поведінки особи, що спричинила шкоду, причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, вини заподіювача шкоди, оскільки відповідальність в таких випадках настає незалежно від форми вини (пункт 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року №14). Дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи та всебічно з`ясувавши обставин, судом встановлено, що саме відповідачкою підписано наказ № 56-К про звільнення [PERSON] , який судом визнано незаконним та скасовано. Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України слід мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, на винних службових осіб, за наказом яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Тому обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної у зв`язку з виплатою коштів незаконно звільненому працівнику за час вимушеного прогулу, покладається саме на відповідачку. Аналогічна позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 у справі № 401/1745/16-ц. Доводи відповідачки про те, що здійснюючи тимчасове виконання обов`язків директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», вона не мала впливу на кадрові процеси, є неспроможними. Так, у пунктах 11.6.3, 11.6.5, 11.6.8 Статуту ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» зазначено, що директор уповноважений в межах власної компетенції видавати накази та розпорядження, обов`язкові для виконання всіма працівниками товариства. Без довіреності діяти від імені товариства, представляти інтереси товариства та вчиняти від його імені правочини самостійно. В межах компетенції затверджувати внутрішні документи, що регулюють питання діяльності товариства. Директор товариства уповноважений підписувати документи від імені товариства на праві першого підпису. Отже, [PERSON] , будучи керівником ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», не могла не усвідомлювати характер і наслідки здійснюваних нею управлінських кадрових рішень, а також ступінь відповідальності за прийняття та виконання таких рішень. Суд також критично ставиться до твердження відповідачки, що вона не може нести повну матеріальну відповідальність, у зв`язку із тим, що вона працювала на умовах не повного робочого часу (за суміщенням), оскільки суб`єктами повної матеріальної відповідальності є службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу, що узгоджується з положеннями статей 134 та 237 КЗпП України. Отже, при незаконному звільненні настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, може бути покладено при допущенні ними будь-якого порушення закону. Як встановлено судом, ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» здійснило виплату незаконно звільненому працівнику ( [PERSON] ) 30 листопада 2020 року в розмірі 163 660,10 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з врахуванням податку з доходів фізичних осіб у розмірі 36 594,81 грн та військового збору 3 049,57 грн) Таким чином, шкода заподіяна ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» прийняттям незаконного наказу від 31 травня 2019 року№ 56-К складає суму 203 304,48 грн, що відповідає розміру заявлених регресних вимог до відповідача. Стосовно заявленої відповідачкою заяви про застосування позовної давності суд зазначає наступне. Згідно з частиною шостою статті 261 ЦК України, за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотної вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Наявність судового рішення, за яким з потенційного регресанта ухвалено стягнути на користь потерпілого певну суму, не вважається достатньою підставою для пред`явлення регресного позову. Такий позов може бути пред`явлений лише після виконання зазначеного рішення, оскільки до моменту виконання в іншої особи, яка відшкодовує шкоду, немає витрат, які підлягають відшкодуванню. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, тобто в даному випадку розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29грудня 1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Згідно з частиною третьою статті 233 КЗпП України, для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Остаточний розрахунок з незаконно звільненим працівником [PERSON] проведено ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» 30 листопада 2020 року. Згідно з пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, який скасовано на всій території України з 30 червня 2023 року. Оскільки закінчення строку позовної давності у даній справі припадає на 30 листопада 2021 року, а саме на період дії запровадженого Кабінетом Міністрів України карантину на всій території України, а строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, то відсутні підстави для висновку про сплив строку позовної давності. Відтак підстави для задоволення заяви відповідачки та застосування позовної давності відсутні. Ураховуючи викладене, [PERSON] як посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника, має відшкодувати заподіяну установі шкоду в повному розмірі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3 049,56 грн. необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved