Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

24.11.2023 року позивач [PERSON] звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Синельниківської міської ради про визначення місця проживання дитини разом із батьком, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з відповідачем [PERSON] перебуває у зареєстрованому з 05 серпня 2000 року шлюбі відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, розірвання якого наразі вирішується в судовому порядку. У подружжя народився син [PERSON] , [INFO] , який з вересня 2023 року і по даний час проживає разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та бажає і надалі з ним проживати. Мати дитини проживає за іншою адресою з іншим чоловіком. Домовленості між сторонами щодо місця проживання дитини немає, відповідач постійно змінює свою думку щодо цього питання, та іноді намагається психологічно тиснути на позивача та сина щодо зміни місця проживання дитини разом із нею. Позивач не чинить перешкод у спілкуванні сина з матір`ю, є офіційно працевлаштованим, ним створені для сина всі необхідні умови для проживання, навчання, всебічного розвитку, він піклується про сина та займається його вихованням. В зв`язку із викладеними обставинами, посилаючись на ст. 160 СК України, ст. 29 ЦК України, позивач [PERSON] просить суд визначити місце проживання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . До початку судового засідання представник позивача [PERSON] , [PERSON] , надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що заявлені вимоги підтримує повністю, просить розгляд справи здійснювати без їх присутності, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. У судове засідання відповідач не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи без її присутності не надала, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Синельниківської міської ради Дніпропетровської області Велика І.В. надала суду письмову заяву про підтримання позову [PERSON] . Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, зазначає наступне. Факт перебування сторін у справі [PERSON] та [PERSON] у шлюбних правовідносинах з 05 серпня 2000 року, зареєстрованих 05 серпня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, за актовим записом №104, підтверджується копією Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданим 05.08.2000 року вказаним відділом реєстрації (а.с.8). [INFO] у м. Синельникове народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , відповідно до копії свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого 17.02.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Синельникове Синельниківського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.7). Позивач [PERSON] , згідно характеристики ПрАТ «Нікопольський ремонтний завод», є працевлаштованим з 12.06.2018 року, а з 01.12.2022 року по теперішній час переведений на посаду токаря 5 р. Цеху з механообробки і ремонту технологічного обладнання ПрАТ «Нікопольський ремонтний завод», який територіально розміщено в м. Дніпро. У спілкуванні з колективом дружелюбний, не допускає неповажного відношення до себе та оточуючих, морально стійкий. У складних ситуаціях проявляє витримку, наполегливість, здатний до прийняття самостійних рішень (а.с.6). При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України). В матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування, згідно рішення міського голови Синельниківської міської ради Дніпропетровської області Зражевського Д. від 28.02.2024 року, за яким комісія вважала доцільним визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , а також посилалась на ст.160 СК України, відповідно до якої, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Суд встановив обставини, що відповідач [PERSON] , як мати не проживає з вересня 2023 року разом із сином [PERSON] , [INFO] , за висновком органу опіки та піклування, вона вживає заходів щодо налагодження відносин із ним, у період перебування позивача-батька дитини в лавах ЗСУ, [PERSON] , 2010 року народження, проживає із повнолітньою старшою сестрою [PERSON] , яка піклується про його навчання та виховання. Суд, під час розгляду справи, врахував наявність обставини проживання дитини [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] , який забезпечує його належним піклуванням та вихованням, проте на дату розгляду справи дитина [PERSON] досяг 09 лютого 2024 року чотирнадцятирічного віку, і відповідно має право самостійно обирати місце свого проживання, що відповідає його праву, закріпленому у ст. 160 СК України, ст. 29 ЦК України, що в свою чергу виключає вирішення спору в судовому порядку. У зв`язку із відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати, відшкодуванню не підлягають, згідно зі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та ст.ст. 161 Сімейного кодексу України, ст. 29 ЦК України,

Outcome: dismissed