Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-16 00:00:00

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФІТ КАПІТАЛ», адвокат Мартиненко В.В., звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 10.09.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] укладено Договір позики № 2687852 шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п.2 Договору кредиту, Кредитодавець надає Позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 5000,00 грн., а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку Позики, або достроково, та сплатити Кредитодавцю плату (Проценти) від суми позики. Сторони визначили, що строк позики (строк Договору) складає 30 днів, із відповідною Базовою процентною ставкою 1.6 % в день. Сторонами відповідно до умов п.2 Договору визначено, що розмір процентів на прострочену позику (строк користування коштами понад строки Договору) складають 2,70% в день. Кредитодавець на виконання умов Договору кредиту надав Позичальнику грошові кошти у сумі 5 000,00 грн. строком до 10.10.2019 року, а Позичальник відповідно зобов`язався повернути його разом іншими платежами згідно з умовами цього Договору. Довідкою від 17.11.2022 року ТОВ «ФК «ФШЕКСПРЕС» Позивачу надано підтвердження, що 10.09.2019 року відбувся успішний переказ коштів у сумі 7 500 грн. Електронний документ підписано у сервісі «Вчасно» та засвідчено кваліфікованим електронним підписом та електронною печаткою ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» серійного номеру 45C29F0700000000000000000000000000000001. 03.04.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» укладено договір факторингу № 03042017. 05.02.2020 року між сторонами за Договором факторингу було підписано Реєстр прав вимоги № 93, відповідно до якого право вимоги за Договором позики № 2687852 від 10.09.2019 року, перейшло до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» Позивач зазначає, що вправі здійснити нарахування 3% річних та інфляційних втрат за весь час прострочення, що складають: - заборгованості за нарахованими 3 % річних - 575,76 грн.; - заборгованості за інфляційними втратами - 1601,84 гри.; Отже, загальна сума заборгованості [PERSON] станом на 23.02.2022 року, включаючи тіло кредиту, проценти, 3% річних та інфляційні втрати становить - 10 524,29 грн. Враховуючи вищевикладене, просив стягнути з [PERSON] за договором позики суму заборгованості в розмірі 10 524,29 грн., яка складається з: - заборгованості за тілом кредиту - 3 446,70 грн.; - заборгованості за Процентами - 2 400,00 грн.; - заборгованість за процентами на прострочену позику - 2500,00 грн. - заборгованість за 3% річних - 575,76 грн.; - заборгованість за інфляційними витратами - 1 601,84 грн.; та суму сплаченого судового збору в розмірі 2 684,00 грн., а також судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. 06.07.2023 року від представника відповідача адвоката Шашликова Д.Г. надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Позивач звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості посилаючись на те, що 10 вересня 2019 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] було укладено Договір позики № 2687852. Договір позики укладено шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано копію договору позики, копію довідки ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» від 17.11.2022 року та складений позивачем розрахунок заборгованості. При цьому, відповідач категорично заперечує щодо отримання грошових коштів від ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ». У той же час зазначає, що розрахунок заборгованості який надає Позивач не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Банківська виписка має статус первинного документу. Розрахунок заборгованості, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є лише похідним від первинної бухгалтерської документації та може містити відомості про господарську операцію. Проте саме банківська виписка за картковими рахунками може бути належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором, що споживач користувався кредитною карткою, ним вносились кошти на погашення заборгованості, або ні. Отже, надані позивачем розрахунки заборгованості не є доказом розміру боргу, який позивач просить стягнути, оскільки позивачем не доведено отримання кредитних коштів, а також розмір і складові дійсної заборгованості за вказаними кредитними договорами. Окрім того, Відповідач наголошує, що як на підставу своїх позовних вимог про погашення кредиту, позивач посилався на договір позики № 2687852 від 10.09.2019 року. Згідно умов вищевказаного договору, грошові кошти в розмірі 5000,00 грн. надаються позичальнику строком на 30 днів, тобто до 10.10.2019 року, з базовою процентною ставкою 1,6%. Пунктом 2 договору визначено, що розмір процентів на прострочену позику (строк користування коштами понад строки Договору) складають 2,70% в день. Згідно умов договору, його укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням ІТС шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням ЕП одноразовим ідентифікатором. Так, звертаючись до суду з позовом позивач подав до суду договір позики № 2687852 від 10.09.2019 року, який містить в собі ціну договору, строк дії договору, два види процентної ставки (базова та процентна ставка за понадстрокове користування), розрахунок заборгованості станом на 05.02.2020 року (дата відступлення права вимоги). Більше того, розмір процентів за договором позики № 2687852 від 10.09.2019 року становить 5 524,29 грн. та перевищує розмір основної заборгованості за договором позики, що суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов?язків на шкоду позичальника, як споживача послуг. Матеріали справи містять копії договору позики № 2687852 від 10.09.2019 року. Згідно умов договору, його укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням ІТС шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням ЕП одноразовим ідентифікатором. Проте, надання договору позики № 2687852 від 10.09.2019 року із зазначенням у них персональних даних відповідача не підтверджує їх підписання відповідною особою. Також, на підтвердження вищенаведених доводів, Позивач надає довідку про ідентифікацію, яка складена одноособово директором ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» [PERSON] . Відповідач вважає, що ідентифікація особи, яка здійснена директором ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» не може бути належним доказом, адже така ідентифікація є одностороннім правочином, який повністю залежав від волевиявлення і дій лише однієї сторони. [PERSON] стверджує, що будь-яких договорів з даними організаціями не укладав і не підписував, електронно-цифровий підпис не отримував, відповідно ніколи ним не користувався, не отримував і не застосовував одноразовий ідентифікатор (СМС-повідомлення), не реєструвався в інформаційно-телекомунікаційній системі фінансових організацій. Таким чином, Відповідач вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки відсутні докази підписання такого договору позики відповідачем, тобто позивачем не підтверджено вільне волевиявлення сторони правочину на його вчинення під час його укладення, а тому наданий договір позики № 2687852 від 10.09.2019 року не може бути визнаний доказом існування між сторонами будь-яких договірних правовідносин. Також Відповідач зазначає, що в матеріалах справи відсутнє повідомлення боржника про факт укладення договору факторингу, що в свою чергу унеможливлювало погашення заборгованості на рахунок ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФІТ КАПІТАЛ». Більше того, з аналізу витягу з Реєстру прав вимог № 93 від 05.02.2020 року до Договору факторингу № 03042017 від 03.04.2017 року, який наявний у матеріалах справи вбачається, що на ньому відсутні підписи сторін, що вказує на недоведеність передачі права вимоги за Договором позики № 2687852 від 10.09.2019 року. Пунктом 4.1. Договору факторингу визначено, що право вимоги переходить від Первісного кредитора до Нового кредитора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимоги у формі наведеної в Додатку №3 до цього Договору. Таким чином, витяг з Реєстру прав вимог № 93 від 05.02.2020 року до Договору факторингу № 03042017 від 03.04.2017 року містить істотну умову договору, а саме предмет договору, а тому він мав бути також підписаний сторонами, що вказує на незалежність даного доказу. Щодо витрат на правову допомогу Позивача, Відповідач зазначає, що ціна позову за цим договором становить 10 524,29 грн., при цьому відповідач намагається стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн., що є явно непропорційним до предмета спору, з огляду на що просимо відмовити у стягненні витрат на правову допомогу. Враховуючи вищевикладене, просив суд відмовити у задоволенні позову ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФІТ КАПІТАЛ» до [PERSON] стягнення заборгованості та стягнути з позивача ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФІТ КАПІТАЛ» на користь [PERSON] витрати за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 3000,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, відповідно до п. 5 позовної заяви у випадку неявки позивача або його представників, просить розглядати справу без їх участі. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, згідно поданого відзиву просять у задоволені позовних вимог відмовити. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини в межах наданих письмових доказів, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що 10.09.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] укладено Договір позики № 2687852 (надалі - Договір кредиту) шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п.2 Договору кредиту, Кредитодавець надає Позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 5 000,00 грн., а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку Позики, або достроково, та сплатити Кредитодавцю плату (Проценти) від суми позики. Сторони визначили, що строк позики (строк Договору) складає 30 днів, із відповідною Базовою процентною ставкою 1.6 % в день. Сторонами відповідно до умов п.2 Договору визначено, що розмір процентів на прострочену позику (строк користування коштами понад строки Договору) складають 2,70% в день. Згідно з п. 5 Договору кредиту визначено, що цей Договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» Договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі. Укладення договору відбулося шляхом підписання [PERSON] договору за допомогою електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора. [PERSON] на електронну пошту [INFO] надійшов одноразовий ідентифікатор, відображений у реквізитах договору: eewTumQb0W, за допомогою якого відбулось укладення електронного договору, що підтверджується відповідною довідкою про ідентифікацію ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ». Кредитодавець на виконання умов Договору кредиту надав Позичальнику грошові кошти у сумі 5000,00 грн. строком до 10.10.2019 року, а Позичальник відповідно зобов`язався повернути його разом іншими платежами згідно з умовами цього Договору. Довідкою від 17.11.2022 року ТОВ «ФК «ФШЕКСПРЕС» Позивачу надано підтвердження, що 10.09.2019 року відбувся успішний переказ коштів v сумі 7500 грн. Електронний доку мент підписано у сервісі «Вчасно» та засвідчено кваліфікованим електронним підписом та електронною печаткою ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» серійного номеру 45C29F0700000000000000000000000000000001. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію", електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; суб`єкт електронної комерції - суб`єкт господарювання будь-якої організаційно-правової форми, що реалізує товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, або особа, яка придбаває, замовляє, використовує зазначені товари, роботи, послуги шляхом вчинення електронного правочину. Статтею 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги" визначено, що електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. 03.04.2017 року між Товариство з обмеженою відповідальністю «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» укладено договір факторингу № 03042017. Відповідно до п. 2.1 Договору факторингу Первісний кредитор зобов`язується передати Новому кредитору права вимоги, зазначені в Реєстрі прав вимог, а Новий кредитор зобов`язується їх прийняти. Пунктом 4.1. Договору факторингу визначено, що право вимоги переходить від Первісного кредитора до Нового кредитора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимоги у формі наведеної в Додатку №3 до цього Договору. Згідно п. 8.2. Договору факторингу строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1. цього Договору та закінчується 31 грудня 2017 року. У витягу з реєстру прав вимоги № 93 від 05.02.2020 року до договору факторингу № 03042017 від 03.04.2017 за № 2139 зазначений боржник [PERSON] (договір № 2687852 від 10.09.2019), сума заборгованості за тілом кредиту - 5000,00, сума заборгованості по процентам за користування - 2400,00 грн, сума заборгованості за простроченими процентами - 2500,00 грн, всього 9900,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Положеннями ст. 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні, серед яких передбачено передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною 1 ст. 514 ЦК України, визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Особа не може відступити право вимоги, яке їй не належить. За загальним правилом пункту 1 частини 1 статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, який апеляційний суд враховує на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин. В матеріалах справи відсутні докази наявності у ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» права вимоги до [PERSON] на час укладення договору факторингу з позивачем 03 квітня 2017 року, оскільки договір позики з відповідачем укладений 10.09.2019 року. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень. У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Положеннями ч.2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, на час укладення між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» і ТОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» 03 квітня 2017 року договору факторингу № 03042017 у ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» не було прав кредитора у зобов`язанні за договором позики № 2687852, оскільки цей договір позики був укладений з відповідачем пізніше - 10.09.2019 року. Окрім того, зі змісту додаткової угоди № 1 до Договору факторингу №03042017 від 03.04.2017 року, що датована 28.12.2017 року, вбачається, що у п. 8.2 Договору факторингу внесено зміни, та викладено їх у наступній редакції, де зазначено, що якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії Договору жодна із сторін письмово не повідомить іншу про намір розірвання Договору, договірі продовжується на період по 31.12.2018 року, а в подальшому на кожен наступний календарний рік. Натомість, відступлення права вимоги від ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ" до ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПРОФІТ КАПІТАЛ" могло відбутися лише за тими кредитними чи їм подібними договорами, які були укладені Первісним кредитором із боржниками, та які не були виконані на час включення таких договорів в Реєстр прав вимоги, що в часі повинно було передувати даті закінчення строку дії Договору факторингу. Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Положеннями статей 512, 1077 ЦК України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 ЦК України учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Відповідно до п. 2.1. Розділу 2 Договору факторингу №03042017 від 03.04.2017 року, згідно умов цього Договору Первісний кредитор (Клієнт) зобов`язується відступити Новому кредитору (Фактору) Права Вимоги, зазначені в Реєстрі прав вимоги, Новий кредитор (Фактор) зобов`язується їх прийняти та сплатити Клієнту суму фінансування за таке відступлення на умовах, визначених цим Договором. Однак, в матеріалах справи відсутній будь який письмовий доказ, який би підтверджував факт отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. А тому суд звертає увагу на те, що ТОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» не наведено об`єктивних причин неможливості подання доказів, які підтверджують, що номер картки [NUMBER] , на яку було перераховано суму позики у розмірі 5000,00 грн. належить відповідачу [PERSON] , а надана суду Довідка №17/11-2022-7 від 17.11.2022 року, не є належним та допустимим доказом. В матеріалах справи також відсутні будь які письмові докази, що підтверджують факт повідомлення [PERSON] про відступлення первісним кредитором новому кредитору прав грошової вимоги за договором факторингу №03042017 від 03.04.2017 року. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа 755/18920/18, провадження 61-17205ск19. Згідно умов договору позики № 2687852 від 10.09.2019 року., грошові кошти в розмірі 5000,00 грн. надаються позичальнику строком на 30 днів, тобто до 10.10.2019 року, з базовою процентною ставкою 1,6%. Пунктом 2 договору визначено, що розмір процентів на прострочену позику (строк користування коштами понад строки Договору) складають 2,70% в день. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновків про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред?явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов?язання. Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося і право позивача нараховувати проценти за кредитом. Подібні правові висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Плата за прострочення виконання грошового зобов?язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов?язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов?язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов?язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов?язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов?язання покладається обов?язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов?язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов?язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов?язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов?язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов?язання». Таким чином, суд приходить до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного строку кредитування.Тому, позовні вимоги про стягнення з Відповідача, [PERSON] , нарахованої заборгованості за процентами за несплачену позику за договором позики в сумі 2 500,00 грн не підлягають задоволенню, так як строк кредитування по даному договору закінчився 10.10.2019 року. З огляду на викладене, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів,суд зауважує, що надані суду докази є недостатніми оскільки в сукупності не дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, представник відповідача просить стягнути з позивача понесені витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 3500,00 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3500,00 грн. надано: 1.Оригінал ордеру на представлення інтересів. 2.Копію акту про надання правової допомоги. 3.Копію договору про надання правової допомоги. 4.Копію довідки про отримання грошових коштів. 5.Копію посвідченого адвокатом свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ДП №3661 від 12.03.2018 року, посвідчення адвоката. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18. Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 року (справа № 922/1964/21), що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. При цьому саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). Аналогічна правова позиція викладене у Додатковій постанові Верховного суду від 16.03.2023 року в справі № 927/153/22. З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи,

Outcome: approved