Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи: виконавчий комітет Миргородської міської ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та встановлення факту самостійного утримання та виховання малолітньої дитини. Свій позов мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 04 серпня 2012 року по 29 грудня 2021 року. За час шлюбу, а саме [INFO] , у них народилася донька - [PERSON] . Рішенням Миргородського міськрайонного суду від 29 грудня 2021 року засвідчено припинення між сторонами шлюбних відносин. Тобто, обставина їх окремого проживання станом на 29.12.2021 року підтверджується також і встановленими обставинами при розгляді справи № 541/3038/21. Дружина покинула сім`ю, почавши спочатку проживати окремо, десь у м. Миргород, а в подальшому і зовсім за кордоном. Спору про місце проживання дитини між ними не було, так як відповідачка поставила його перед фактом, що йде з сім`ї сама, так як з донькою їй, перебуваючи за кордоном, буде важче влаштувати особисте життя. Вони погодили, що відповідачка зможе в будь-який час навідатися до [PERSON] і безперешкодно спілкуватися, а також візьме на себе забезпечення частини витрат, які йдуть на утримання дитини. Однак з плином часу, через неповні пів року, домовленості для відповідачки стали все більш необов`язкові, вона, на його прохання, лише декілька разів навідувалася до дитини, будь-які кошти від відповідачки не надходили взагалі. Супровід дитини до сімейного лікаря та обласних медичних фахівців, перебування з дитиною на стаціонарному лікуванні в медичному закладі, оплата лікування та обстежень проводиться виключно ним, дозвілля дитини також повністю забезпечується ним. Мати в цьому процесі участі не бере, на святкування днів народження дитини відповідачка не з`являється. Крім того, він намагається створити для дитини належні та достатні житлово-побутові умови для комфортного проживання та навчання, сплачує комунальні послуги за житло, в якому проживає дитина, оплату гуртків, купівлю одягу дитини, купівлю продуктів харчування, приготування їжі, прання речей дитини. Крім того, з початком війни, коли були достатні підстави побоюватися за життя та здоров`я дитини, відповідачка відмовилася евакуювати дитину за кордон, мовляв, наразі у неї нові стосунки і присутність доньки їх зіпсують. В часи війни відповідачка лише декілька разів з`являлася в с. Трудолюб, так як приїздила за своїми речами і документами. Востаннє, мати з дитиною бачилася близько 9 місяців тому, наразі точне місце її перебування йому не відоме. Оскільки відповідачка на власний розсуд відмовилася від своєї дитини, від виконання обов`язків, які на неї покладає закон, вважає за необхідне ініціювати питання про позбавлення її батьківських прав. Через байдужість матері до своєї дитини, він позбавлений можливості самостійно вирішувати побутові питання, маючи намір переїхати з дитиною до м. Миргород, щоб забезпечити кращі умови навчання та виховання дитини, він не може змінити місце її проживання, так як в силу ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою обох батьків. Крім того, він не може забезпечити можливість доньки оздоровитися за кордоном на морі в супроводі її рідної баби, через відсутність згоди на це дружини, всі його прохання зробити нотаріально посвідчену згоду на відповідні дії відповідачкою були проігноровані. Відповідачка свідомо нехтує інтересами дитини, ухиляючись від виховання дитини, хоча має для цього всі можливості. Відмова матері від евакуації дитини за кордон, вважає проявом свідомого залишення дитини в умовах, що реально загрожували її життю та здоров`ю. Наразі він в пошуках постійної та офіційної роботи. Проте виховання дитини забирає в нього дуже багато часу, а тому працевлаштуватися на повний робочий графік об`єктивно не може. Він обізнаний про наявність соціальних гарантій, які закріпленні в трудовому законодавстві для батьків, котрі самостійно виховують малолітню дитину без матері. Для отримання трудових гарантій він потребує також встановлення юридичного факту, зокрема, що Єва виховується та утримується ним. Зі встановленням означеного факту він зможе скористатися також соціальними гарантіями, зокрема, звернутися за отриманням державної допомоги на дитину одинокій матері або батьку а також за допомогою від міжнародних організацій. Встановлення факту перебування дитини на його утриманні та самостійному вихованні наділяє його можливістю скористатися податковою соціальною пільгою. Таким чином, встановлення означеного юридичного факту має для нього значення та є передумовою для виникнення його особистих та майнових прав. Просив встановити юридичний факт того, що він, починаючи з 29 грудня 2021 року, самостійно утримує та виховує малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , а також позбавити відповідачку батьківських прав відносно доньки - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 26.03.2024р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання. До початку підготовчого засідання представник позивача - адвокат Курінний А.С. подав заяву про розгляд справи розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Просив в порядку ч.4 ст. 206 ЦПК України ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачка, сповіщена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась. Подала відзив на позовну заяву, в якому позов визнала повністю та не заперечувала проти його задоволення, також вважала, що для дитини життя з батьком буде краще, ніж з нею (а.с.39). Представник третьої особи - Виконавчого комітету Миргородської міської ради, як органу опіки та піклування, сповіщені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, просив долучити до матеріалів справи висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Відповідно до положень статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з частиною третьою статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд вважає, що визнання відповідачкою позову слід прийняти, оскільки воно не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси сторін та інших осіб, а також в певній мірі підтверджується матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] є батьками дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серія [NUMBER] від 22.07.2015р. (а.с.19). Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області №541/3038/21 від 29 грудня 2021року, яке набрало законної сили 31 січня 2022 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 17-18). Відповідно до довідки сектору по роботі з органами самоорганізації населення організаційного відділу Миргородської міської ради №39 від 01.03.2024р., [PERSON] має на утриманні одну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , яка проживає з ним за адресою: [ADDRESS] , і займається її вихованням, тимчасово не працює. Мати дитини [PERSON] матеріально не забезпечує, участі у вихованні дитини не приймає, на даний час знаходиться за кордоном (а.с.11). Як вбачається з довідок ОЗО «Трудолюбівська гімназія Миргородської міської ради Полтавської області» №01-25/48 від 07.03.2024р., письмових пояснень класного керівника [PERSON] , Центру освіту «Ideal Dream» від 04.03.2024р., КНП «Миргородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 08.03.2024р., [PERSON] , [INFO] , є ученицею третього класу, про шкільне життя, успіхи дитини, спілкування з учителями турбується батько [PERSON] , вирішенням проблем, які виникають у школі займається батько [PERSON] , мати дитини [PERSON] з`являлася на збори один раз в минулому році; [PERSON] відвідує заняття в начальному центрі «Ideal Dream» з вересня 2021 року, всі платежі за навчання вносив батько дитини, а також приводив та забирав із занять; за минулий рік дитини зверталась тричі з батьком і одноразово з матір`ю по захворюванню, з дитиною та обстеження і лікування їздив батько, протягом трьох років по телефону по захворюванню [PERSON] звертався тільки батько (а.с. 21-23, 25). Відповідно до акту обстеження умов проживання, [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , умови проживання добрі, повністю відповідають санітарно-гігієнічним нормам, є всі умови для життя та розвитку дитини (а.с.24). Як вбачається з листа Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України №19-31026/18/24 від 07.05.2024р., [PERSON] за період з 06.06.2021р. по 13.01.2024р. неодноразово перетинала державний кордон України, останній раз виїхала 13.01.2024р. (а.с.73). Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст.164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негайно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виконавчий комітет Миргородської міської ради, як орган опіки та піклування, надав висновок №1917/01-35 від 23.05.2024 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, позбавлення відповідачки батьківських прав на даний момент, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, враховуючи свідоме нехтування матір`ю своїми батьківськими обов`язками, та визнання відповідачкою позову, на думку суду є єдиним можливим засобом забезпечення дитині спокійного життя та гармонічного виховання, як того вимагає ст. 150 СК України. Таким чином, встановлено, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, що є підставою відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України для позбавлення її батьківських прав. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню в інтересах малолітньої дитини. При цьому застосовуючи такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, суд також враховує, що у разі зміни обставин, що стали підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав, вона має право бути поновленою у батьківських правах відносно своєї дитини відповідно до положень ст.169 СК України. Щодо позовних вимог про встановлення юридичного факту, що [PERSON] , [INFO] , починаючи з 29 грудня 2021 року самостійно утримує та виховує малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Відповідно до ст. 315 ЦПК перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення, зокрема встановлення факту батьківства, володіння будинком на праві власності тощо. З пунктів 1, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (зі змінами) убачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Статтею 318 ЦПК України встановлені вимоги до змісту заяви, у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт (ч. 1 ст. 319 ЦПК України). Таким чином, з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] , метою заявленого ним встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, йому потрібно для захисту своїх прав, а саме, отримання трудових та соціальних гарантій, тобто вважає, що встановлення такого факту є передумовою для виникнення його особистих та майнових прав. Однак, законодавством не передбачено встановлення юридичного факту з метою майбутніх та потенційно можливих ускладнень щодо соціальних прав. Отже, слід дійти висновку, що заявник звернувся до суду з метою закріплення факту, який ніким не оспорюються та не ставиться під сумнів. Частина перша ст. 319 ЦПК України зобов`язує суд у рішенні про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого зазначити мету встановлення факту. До сфери п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України також належать суміжні способи захисту прав, що не вносять змін до існуючих правовідносин. Зокрема, у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тобто, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб. Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 СК). У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 КК України. Суд у даній справі не встановив факт порушення особистих прав позивача, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб, та необхідність, дійсну мету встановлення (підтвердження) судом факту, про який просив позивач. Верховний Суд України у листі від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертав увагу судів, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Щодо отримання пільг, виплат на дитину, то заявником не надано жодного доказу про відмову йому в отриманні певних виплат чи наданні пільг, пов`язаних саме зі самостійним утриманням, вихованням дитини. Такі підстави (мета) для встановлення фактів є недоведеними. При цьому, Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для встановлення факту самостійного утримання та виховання малолітньої доньки, тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial