Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить: стягнути з [PERSON] борг за договором позики в сумі 360 000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що 10 жовтня 2015 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у сумі 360000,00 грн, зі строком погашення боргу до 10 жовтня 2021 року. На підтвердження укладення договору позики [PERSON] додатково склала розписку про отримання грошових коштів. Відповідач кошти не повернула, на вимоги щодо повернення коштів не реагує, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року справу передано за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва. 18 березня 2024 року справа надійшла на адресу Оболонського районного суду м. Києва. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 березня 2024 року справу передано на розгляд судді Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений судом належним чином Відповідач в судові засідання призначені на 25 квітня 2024 року та 22 травня 2024 року не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Копія позовної заяви з додатками, ухвала суду про відкриття провадження по справі та судові повістки надсилалась відповідачу за адресою зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] . Проте судова кореспонденція повернута без вручення, із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду відповідач не надіслала, про причину неявки суду не повідомила, відзив та інші заяви з процесуальних питань від неї до суду не надходили. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що 10 жовтня 2015 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав позичальникові безвідсоткову позику в сумі 360000,00 грн готівкою, а позичальник зобов`язався повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначеному в даному договорі (п. 1.1. Договору). Факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника (п. 2.1 Договору). Відповідно до п. 2.2 Договору, зазначену суму позики визначеної в п. 1.1 цього договору позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 10 жовтня 2021 року. На підтвердження виконання умов договору відповідач [PERSON] склала розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 360000,00 грн. Станом на дату розгляду справи відповідач не повернула отримані в борг грошові кошти. Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем взятих на себе боргових зобов`язань. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Станом на день звернення позивача до суду із позовними вимогами, відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконала, таким чином з неї підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 10 жовтня 2015 року в розмірі 360000,00 грн. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За звернення до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 3600,00 грн, що підтверджується квитанцією № 15 від 07 листопада 2023 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 3600,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved