Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач, 04 березня 2024 року звернулась з позовом до відповідача про усунення від права на спадкування. \~ \~ \~ \~Мотивує свій позов, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] . Вказує, що спадкодавця перед смертю тяжко хворіла і більше шести місяців потребувала стороннього догляду, оскільки не могла вставати з ліжка. \~ \~ \~ \~Зазначає, що після смерті спадкодавця, позивач та відповідач прийняли спадщину шляхом спільного проживання. Однак, відповідач більше тридцяти років не проживав разом із спадкодавцем, а лише був зареєстрований за спільною адресою, фактично проживав в москві. Вказує, що відповідача було повідомлено про стан здоров`я спадкодавця, однак, він не приїхав. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищезазначене, просить усунути [PERSON] , [INFO] , від права на спадкування за законом та за заповітом спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 05 березня 2024 року було залишено позовну заяву без руху. Представником позивача 11 березня 2024 року було усунено недоліки та ухвалою судді відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 25 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник, в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених в ньому, просили його задовольнити. \~ \~ \~ \~Відповідач в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Частиною 1 статті 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 10 листопада 2020 року виконавчим комітетом Печихвостівської сільської ради Горохівського району Волинської області, [PERSON] , [INFO] померла [INFO] (а.с.5). Згідно з інформації, яка зазначена в копії довідки №1341 від 16 листопада 2023 року, виданої виконавчим комітетом Горохівської міської ради Луцького району Волинської області. [PERSON] до дня смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , постійно проживала і на інше місце проживання не виїжджала. На момент смерті спадкодавця проживала з дочкою [PERSON] та був зареєстрований син [PERSON] , який не проживає в даному погосподарському номері (перебуває в росії). Про наявність заповіту невідомо. Спадкоємицею є дочка [PERSON] , яка доглядала та похоронила спадкодавцю та вступила у володіння спадковим майном шляхом спільного проживання (а.с.6). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] , її мама є [PERSON] (зворотна сторона а.с.6). Згідно з копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , [PERSON] зареєструвала 27 липня 1985 року шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу її прізвище стало « [PERSON] » (а.с.9). Зі спадкової справи №34/2021, заведеної 09 листопада 2020 року приватним нотаріусом Волошином Сергієм Анатолійовичем стверджується, що після померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , спадщину прийняла [PERSON] шляхом подачі заяви про прийняття спадщини. Згідно з копією листа відділу «Центр надання адміністративних послуг» Горохівської міської ради луцького району Волинської області №177/10-13/2-24 від 14 березня 2024 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). Статтею 15 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). У частинах 1 та 2 статті 1223 ЦК України, визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу. Частиною 1 статті 1258 ЦК України, встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України, передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини 1 статті 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). У встановлений частиною 1 статті 1270 ЦК України шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття відповідач [PERSON] не звертався. Спадкову справу заведено 04 березня 2021 року на підставі заяви про прийняття спадщини позивачки [PERSON] . Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що спадкодавиця [PERSON] до дня своєї смерті постійно проживала разом з дочкою [PERSON] , яка її доглядала та нею опікувалась. Син [PERSON] [PERSON] багато років тому поїхав до росії на заробіки, востаннє приїзжав до матері понад 10 років тому, на час смерті з [PERSON] не проживав. При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, частиною 1 статті 29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України, не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин 13 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Судом встановлено, що на день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відповідач був зареєстрований за місцем фактичного проживання спадкодавця. Водночас, фактичне місце проживання відповідача [PERSON] було відмінним, він не проживав за зареєстрованим місцем проживання. Отже, оскільки відповідач в житловому будинку за адресою [ADDRESS] був зареєстрований, проте не проживав, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому відповідач як спадкоємець не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті мами, а отже, не набув права на спадкове майно. Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) та від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св210). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України). Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Таким чином, оскільки суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] не прийняв спадщину в установленому законом порядку, а тому відсутні підстави для його усунення від спадкування. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування. Предмет позову це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд. Підстава позову це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача. Предметом позову позивач визначила вимогу про усунення відповідача від права на спадкування. Однак, виходячи зі змісту позову, позивачка фактично намагалася довести, що лише вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті своєї матері, яка в установленому законом порядку прийняла спадщину, також дана обставина підтверджується поданими доказами та поясненнями свідків. З огляду на викладене у задоволенні позову має бути відмовлено у зв`язку із застосуванням позивачкою способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України Вимоги про усунення спадкоємця від права на спадкування можуть бути пред`явлені особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки. На час розгляду справи позивач є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину в установленому законом порядку і наявність інших спадкоємців за законом не впливає на обсяг прав позивача, існування будь-кого із спадкоємців за законом жодним чином не порушують права позивачки та не потребує судового захисту самостійними позовними вимогами. Отже, суд вважає, що позивачка не довела, що діями відповідача порушені будь-які її права та законні інтереси, які можливо було захистити пред`явленими позовними вимогами. З урахуванням встановлених обставин справи, у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене та те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачами, відшкодуванню не підлягають. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed