Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-09 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, у якому просить усунути перешкоди у практичній реалізації права власності на майно шляхом позбавлення малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] права користування житлом - квартирою [ADDRESS] та зняття малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] із зареєстрованою місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.07.2014 р. між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. Уданому шлюбі народився [PERSON] [INFO] 30.01.2015 р. місце проживання дитини було зареєстроване у квартирі [ADDRESS] . Дана квартира належить на праві власності позивачу [PERSON] та [PERSON] . Рішенням суду від 07.12.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 05.06.2018 року [PERSON] зареєструвала місце проживання [PERSON] у РФ. Рішенням від 01.03.2021 року Залізничного районного суду м. Львова у задоволенні позову [PERSON] про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання відмовлено. Рішенням Одинцовського міського суду Московської області від 28.01.2020 визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, реєстрація дитини у спірній квартирі порушує право позивача, дитина фактично не проживає у квартирі, має зареєстроване місце проживання в іншій державі, де і висловлює бажання проживати, а тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові, позивач додатково зазначив, що він позбавлений можливості перереєструватися у заміський будинок, оскільки у квартирі [ADDRESS] зареєстрований його малолітній син тому повинен бути наданий дозвіл матері дитини - колишньої дружини. Представники третіх осіб Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради Іваненко О.В., [PERSON] та [PERSON] не заперечили проти задоволення позовних вимог, враховуючи, що дитина має зареєстроване місце проживання у іншій країні, де проживає з мамою, а тому задоволення позову не порушить прав дитини. Згідно відповіді Міністерства юстиції України №22120/14005-22-24/12.1.3 від 10.02.2024 у справі №462/8721/23 на лист Залізничного районного суду м. Львова від 12.01.2024 передача/отримання будь-яких документів до/з компетентних органів рф, у тому числі дипломатичними каналами, неможлива. Судом вжито заходів щодо належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи, зокрема, шляхом публікації оголошення про виклик відповідача на офіційному сайті Залізного районного суду м. Львова. Суд, ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача, яка у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, сторона позивача не заперечили проти заочного розгляду справи, а тому суд приходить до переконання про можливість, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представників третіх осіб, вивчивши матеріали справи, дослідивши матеріали цивільних справ №462/4039/17, 462/2828/19 витребуваних з архіву Залізничного районного суду м. Львова, з`ясувавши дійсні обставини справи, вивчивши зібрані по справі докази, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із роз`яснень, які містяться у п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON] та [PERSON] , що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого щодо об`єкта нерухомого майна від 31.10.2023 року /а.с.43-44/. Як встановлено судом, 19.07.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб /а.с. 37,38/. [INFO] у шлюбі сторін народився [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане повторно 05.09.2018 року) /а.с.39/. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07.12.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с.45/. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01.03.2021 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про відібрання дитини у матері і повернення в Україну за попереднім місцем проживання відмовлено /а.с.47-55/. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вказав позивач та таке встановлено рішенням суду від 01.03.2021 року місце проживання [PERSON] , [INFO] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] .Рішенням Одинцовського міського суду Московської області від 28.01.2020 р. визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно Витягу з реєстру територіальної громади від 30.10.2023 року [PERSON] , [INFO] з 30.01.2015 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.41/. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник згідно зі ст. 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У силу ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками. Оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності, враховуючи, що місце проживання малолітньої дитини сторін за рішенням суду визначено з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де дитина і зареєстрована, а тому забезпечена житлом, відповідач та дитина сторін добровільно покинули спірне житлове приміщення, а реєстрація дитини у спірному житловому приміщенні порушує право позивача, як співвласника житла на розпорядження своїм майном у повному обсязі, суд приходить до висновку, що позов в цій частині є підставним та підлягає до задоволення. Разом з тим, згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Відтак, правовідносини щодо зняття фізичної особи з реєстрації місця проживання мають адміністративний характер і існують лише між особою та відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації, а тому у задоволенні позову в частині зняття з реєстрації [PERSON] слід відмовити. Що стосується розподілу судових витрат між сторонами, суд беручи до уваги, що представник позивача так і позивач просили понесені судові витрати залишити за позивачем,

Outcome: partial