Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

16 квітня 2024 року позивач через представника адвоката Васильченко Г. І., звернувся до суду з цим позовом, отриманим судом 22 квітня 2024 року та переданим головуючому судді 23 квітня 2024 року. В обґрунтування позову позивач зазначив те, що з 03 травня 2022 року [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] . За час перебування позивача у спільному шлюбі з відповідачкою спільних дітей у них не народилось. Позивач та відповідачка перебували у спільному шлюбі майже 2 роки, вели спільне господарство та намагались будувати міцні сімейні відносини. З серпня 2022 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинено, шлюб існує лише формально. Зі слів позивача, створивши родину сторони не змогли зберегти її, кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Вони втратили почуття любові, взаємоповаги один до одного. Між сторонами часто відбуваються непорозуміння, постійні розбіжності у всьому, через що склалися неприязні відносини. Нічого спільного між сторонами, як членами подружжя не лишилося. Спільне господарство сторони перестали вести до подання позовної заяви та 1 рік 8 місяців (з серпня 2022 року) не проживають разом та мають окремий бюджет. Спроби примирення не дали позитивних наслідків. Намагання зберегти сім`ю ні до чого не досягли позитивного результату. Подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам сторін. Постановленою суддею ухвалою від 25 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та відкрите провадження у справі, призначене судове засідання. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала з підстав, указаних у ньому, просила задовольнити. Вказала на те, що за позицією позивача ведення спільного господарства припинене саме у серпні 2022 року та відповідачем таке твердження не спростоване. Просила судові витрати у справі залишити за позивачем. Відповідач в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги. Зазначила, що почуття любові та поваги між сторонами відсутні і що саме вона ініціювала перед позивачем питання розлучення, оскільки між сторонами існують принципові відмінності у питанні щодо сім`ї. Водночас, заперечила проти обставин, покладених в обґрунтування позову. Так, указала, що фактично з 2015 року перебувала у відносинах з позивачем та усиновила дитину. Позивач був для дитини як батько. В лютому 2023 року позивач приїхав у відпустку з армії, взяв 2 500 доларів США для придбання транспортного засобу для побратимів та можливості зайняти посаду водія. Після чого поїхав. В березні 2023 року повідомив про відсутність почуттів любові та поваги. Також, в листопаді 2023 року приїздив до відповідача та мав відносини. Сторони, після роз`яснення судом прав та обов`язків щодо доказування, зокрема, положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, доказів на підтвердження фактів, указаних у позові, так і на підтвердження пояснень відповідача не надали, клопотань про витребування доказів, долучення доказів не заявляли. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Судом установлено, що 03 травня 2022 року [PERSON] та [PERSON] вступили у зареєстрований шлюб, про що Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) складено відповідний актовий запис за № 378 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , оригінал якого долучено до позову /а.с.9/. Згідно з копіями паспортів громадян України, витягу з реєстру територіальної громади, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.6/, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с.7/. Позиція сторін у справі вказує на наявність між сторонами спору щодо розірвання шлюбу, відсутності домовленості між сторонами з приводу можливості позасудового способу розірвання шлюбу. За ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 110 СК України визначено право одного з подружжя подати позов про розірвання шлюбу. Відповідно до вимог 112 Сімейного Кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, позивач у позові вказував про відсутність між сторонами почуттів любові та поваги, взаєморозуміння з приводу подальшого спільного життя, ведення спільного бюджету. В судовому засіданні відповідач визнала ці обставини. Як позивач, так і відповідач просили розірвати шлюб та не наполягали на вжитті заходів з примирення подружжя. Таким чином, ураховуючи обставини, встановлені судом, відповідно до ст. 110, 112 СК України, суд висновує, що підстави, які спонукали позивача до розірвання шлюбу, обґрунтовані, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливо, суперечить інтересам позивача та відповідача, сім`я розпалася остаточно та відновлена бути не може, тому позов підлягає задоволенню. Щодо обставин припинення ведення спільного господарства. Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. Водночас, за п. 10 Постанови Пленуму, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Таким чином, вільна згода жінки та чоловіка на шлюб діє протягом всього часу перебування у шлюбних відносинах і зумовлює право на розірвання шлюбу. Подальше існування шлюбу, як добровільного союзу, у разі відсутності вільної згоди жінки чи чоловіка не може продовжуватись. Жоден із подружжя не може бути примушений до продовження шлюбу. З огляду на викладене, оскільки судом установлено сам факт відсутності згоди кожного з подружжя на продовження шлюбу, питання щодо дійсного часу припинення шлюбно-сімейних відносин та спільного проживання сторін, як стороною позивача, так і стороною відповідача не доведено жодними доказами, суд приходить висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу через відсутність згоди сторін на його продовження на час розгляду справи, в той час, як питання точного часу припинення шлюбно-сімейних відносин не входить до предмету доказування у цій справі та не впливає на висновок суду про наявність підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, зважаючи на вимоги позову в цій частині щодо залишення їх за позивачем та пояснення представника позивача з цього питання, враховуючи принцип розумності та диспозитивності, суд покладає судові витрати на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved