Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 14.10.2005 року по 11.06.2012 року. Від шлюбу вони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу відповідач в добровільному порядку перераховував аліменти на утримання доньки в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу). Як зазначає позивач, з 01.09.2023 року донька навчається у Національному університеті України «Київський політехнічний інститут ім.І.Сікорського» на факультеті біотехнології і біотехніки на денній формі навчання за держзамовленням. Вони з донькою перебувають на обліку внутрішньо переміщених осіб. Вона (позивач) змушена орендувати житло і їй важко повністю утримувати дитину. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, хоча має таку можливість, працює. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги та стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, в розмірі частини, щомісячно, з дня звернення і до закінчення навчання. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 01.04.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 19.04.2024 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача зазначила, що відповідач, не заперечуючи свого батьківського обов`язку утримувати дитину, яка продовжує навчання, частково визнає позовні вимоги, але вважає, що вимога про стягнення аліментів на користь саме позивача, в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), є надмірною. При цьому представник відповідача посилається на те, що відповідачем окрім добровільного надання допомоги на утримання дитини, в тому числі й подарунки, сплачувалися обов`язкові платежі (аліменти) відповідно до рішення Димитровського міського суду Донецької області від 11.06.2012 року за виконавчим листом 2/226/871/2014, виданим 22.09.2014 року, в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно. Лише 11.04.2024 року державним виконавцем Авдіївсько-Мирноградського відділу ДВС у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження (ВП № 44822152), згідно п. 9 ч. 1 ст. 39 "Про виконавче провадження", у зв`язку з повним фактичним виконанням рішенням суду, заборгованість відсутня (довідка 22.25-33/181 від 11.04.2024). Разом з тим, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як батька, так і матері, при чому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Натомість, позивач уникає вказаного та не надає будь-яких відомостей щодо "своїх фактичних витрат на утримання дитини". Зазначення загального обсягу потреб не підтверджує доводи позивача в необхідності саме примусового стягнення аліментів "на навчання", враховуючи добровільність у наданні підтримки відповідачем. Крім того, обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує лише на обов`язок батька утримувати дитину на період навчання. Разом з тим надається Довідка № 166 від 11.03.2023 року про те, що дитина є студентом І курсу факультету біотехнології і біотехніки КПІ ім. І.Сікорського денної форми навчання та навчається за держзамовленням. Державне замовлення - це фінансування державою вишів (лише державної форми власності), яке покриває навчання осіб, котрі навчаються безкоштовно. Будь-яких відомостей на обґрунтування матеріальних витрат позивачем саме на навчання дитини не надано, а відтак заявлений розмір аліментів як 1/4 частина є надмірним та необґрунтованим. До матеріалів позовної заяви не надається жодного документу щодо обґрунтування або визначення в якому розмірі позивач надає допомогу. Представник відповідача також зазначила, що у відповідача з 2021 року по теперішній час на утриманні перебувають й інші особи, яких він, відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України також утримує. Сім`я з трьох чоловік мешкає разом за адресою [ADDRESS] , що підтверджується відповідним Актом № 91 від 12.04.2024 року. Серед членів сімї, які постійно мешкають разом із відповідачем також є студентка - [PERSON] (дитина дружини від попереднього шлюбу), з бюджетною формою навчання КЗ "Дніпровський базовий фаховий медичний коледж", але дистанційно. Відповідно до Постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 19.02.2024 року (на імя теперішньої дружини відповідача) відповідно до статті 37 ЗУ "Про виконавче провадження" - дитина досягла повноліття, наявний борг за виконавчим провадженням. Тобто на утриманні відповідача на теперішній час перебувають троє осіб, яких він утримує. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 1/10 частини доходу відповідача, строком з 11.04.2024 року (закінчення виконавчого провадження) до 30.06.2027 року, що передбачає період навчання дитини. В судове засідання позивач не з`явилась, надавши суду заяву про розгляд справи в її відсутність, в якій також уточнила позовні вимоги, а саме погодилась на стягнення аліментів в розмірі 1/6 частини доходів відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки № 166 від 11.03.2024 року НТУУ «КПІ ім.І.Сікорського», [PERSON] є студентом 1 курсу групи ББ-31 факультету біотехнології та біотехніки КПІ ім.І.Сікорського денної форми навчання та навчається за держзамовленням і закінчує університет 30.06.2027 року. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 199 CК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Указане судам також роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Згідно зі статтею 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні, донька сторін навчається у ВНЗ на денній формі навчання, в зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги. Судом також встановлено, що відповідач є працездатним, що свідчить про те, що відповідач має можливість надавати аліменти на утримання доньки на період навчання або до досягнення нею 23-х річного віку. Доказів скрутного матеріального становища відповідача або незадовільного стану здоров`я, що унеможливлює утримання ним своєї повнолітньої доньки, яка продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, суду не надано. Так, суд відхиляє посилання сторони відповідача на наявність у нього на утриманні трьох осіб, оскільки згідно наданого представником відповідача акту від 12.04.2024 року № 91, складеного комітетом органів самоорганізації населення Мирноградської міської територіальної громади вбачається, що відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] з 10.10.2021 року, склад сім`ї - [PERSON] . Факту наявності інших осіб у складі сім`ї, перебування цих осіб на утриманні відповідача вказаних актом не зафіксовано і інших належних доказів наявності у відповідача утриманців не надано. Посилання на перебування на утриманні у відповідача доньки дружини [PERSON] - [PERSON] , яка є студенткою, суд відхиляє з вищевикладених підстав. Крім того, слід зауважити, що обов`язок з утримання [PERSON] в силу прямих приписів СК України, покладено в першу чергу саме на її батьків. Відтак, суд приходить до висновку про те, що стороною відповідача не надано належних та допустимих доказів неможливості надання відповідачем матеріальної допомоги своїй дочці, що продовжує навчання на денній формі навчання і потребує в зв`язку із цим матеріальної допомоги. Зважуючи доводи сторони позивача та заперечення сторони відповідача, суд наголошує на тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. Такий виникає за обов`язкової сукупності юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Указане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах: від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 (провадження № 61-12495св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 592/2798/16-ц (провадження № 61-19463св18), від 05 червня 2019 року у справі № 754/866/18 (провадження № 61-7125св18). У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому судова практика у цій категорії справ є сталою. Суд зауважує, що навчання за рахунок бюджету (держзамовлення) не забезпечує життєво необхідних мінімальних потреб, оскільки форма навчання не має правового значення при вирішенні цього спору. Крім того, нормами СК України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Судом встановлено, і даний факт підтверджено сторонами під час судового розгляду, що позивач проживає разом з матір`ю і фактично перебуває на її утриманні. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем доведено її позовні вимоги, в той час як доводи сторони відповідача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які належить стягнути з відповідача, суд враховує його стан здоров`я, відсутність інших утриманців, недоведеність скрутного матеріального становища. Виходячи з цих факторів, суд вважає, що розмір аліментів необхідно визначити в 1/6 частину від доходів відповідача для забезпечення належного матеріального становища доньки сторін, яка продовжує навчання. Крім того, суд вважає, що такий розмір аліментів не є надмірним фінансовим тягарем для відповідача. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Інші доводи відповідача та його представника суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджуються належними доказами по справі і підстав для відмови в позові в повному обсязі не дають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішення суду від дня пред`явлення позову, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про присудження аліментів з відповідача, починаючи з 28 березня 2024 року. Стягнення аліментів з моменту закінчення виконавчого провадження щодо стягнення аліментів до досягнення дитиною повноліття, як про це просить представник відповідача, чинним законодавством не передбачено. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved