Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

Позивач АТ «УКРСИББАНК» звернулося в суд із позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 861,91 доларів США, що за курсом НБУ 38, 7998 грн. станом на 18.03.2024 року складає 33\~373, 53 гривень та судового збору в розмірі 3028,00 грн. Мотивуючи свою заяву тим, що відповідно до договору споживчого кредиту № 11153987000 від 16.05.2007 року [PERSON] отримав кредит в іноземній валюті в розмірі 27 000 доларів США, який останній зобов`язався повернути у повному обсязі не пізніше 15.05.2028 року згідно з графіком погашення кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом 12,5% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором була прийнята порука [PERSON] , згідно з умов договору поруки № 11153987000-ІІ від 16.05.2007 року. В порушення кредитних умов відповідачем [PERSON] станом на 09.04.2010 року заборгованість за вказаним кредитом складала 244\~065, 92 гривні. Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.03.2012 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість у гривневому еквіваленті 244\~065, 92 гривень. Станом на 08.03.2024 року заборгованість за вказаним договором не погашена, рішення суду від 26.03.2012 року, яке набрало законної сили, залишається не виконано. За період з 19.04.2010 року по 07.03.2012 року на погашення боргу надійшло 242, 36 доларів США, що зараховані банком на погашення відсотків. З урахуванням положень ст.. 625 ЦК України та правових висновків Верховного суду, банк має право на стягнення з відповідачів 3% річних від простроченої суми заборгованості по кредиту та процентах за увесь час прострочення заборгованості, що складає 868, 91 доларів США за період прострочення з 07.03.2021 року по 23.02.2022 року, яку позивач просить стягнути з відповідачів в судовому порядку, а також відшкодувати судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3028, 00 гривень.. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.04.2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Представник позивача до суду не прибув, в матеріалах справи міститься письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи вважається повідомленою належним чином. Відповідачка [PERSON] скористалася правом подання відзиву на позовну заяву в якому просила відмовити в задоволенні позову та застосувати до позовних вимог строки позовної давності. Вказала, що дійсно рішенням суду від 26.03.2012 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість у гривневому еквіваленті 244\~065, 92 гривень. Заходи виконання вказаного рішення суду в органах виконавчої служби не проводилося. Акцентувала увагу суду що позивач звернувся до суду в 2024 році, поза межами строку позовної давності, оскільки відправляється від дати 25.07.2018 року, як нібито дати останньої сплати кредиту, однак ні вона, ні відповідач [PERSON] , який не перебуває на території України з 2012 року, сплату коштів за кредит від 25.07.2018 року, як заявляє банк, не проводили. Банком не надано до суду доказів щодо заявлених вимог. Більш детально виклала заперечення письмово (а.с. 70-72). Сторона позивача скористалася правом надання відповіді на відзив в якому вказали, що рішення суду від 26.03.2012 року є не виконаним та в силу вимог ст.. 625 ЦК України банк має право вимагати сплату 3% річних за невиконання зобов`язань. У позові банком здійснено нарахування 3% річних за період з 07.03.2021 року по 23.02.2022 року в загальній сумі 868, 91 доларів США. У цій справі позов подано 21.03.2024 року, шляхом його здачі в письмовій формі засобами поштового зв`язку. Таким чином, останніми трьома роками, які передують подачі позову, не охоплюється період з 07.03.2021 року по 20.03.2021 року (всього 14 днів) за які було нараховане 3% річних в розмірі 34, 36 доларів США. Отже, позивачем не порушено строків позовної давності (а.с. 74-102). Відповідачка [PERSON] надала до суду заперечення на відповідь на відзив в яких наполягала на відмові у позові, знову звернула увагу на недоведеність чергової оплати, відсутність виконавчого провадження та сплив строків позовної давності. Більш детально виклала свої обґрунтовані доводи письмово (а.с. 103-105). Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до\~ст. 247 ч. 2 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 частини 2 статті 11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правилами ч.1 ст.\~626\~ЦК України закріплено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що 16 травня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», що підтверджується Статутом ПАТ «УкрСиббанк»( а.с.34) та [PERSON] \~\~укладено договір про надання споживчого кредиту №11153987000 \~\~на суму 27000 \~\~дол США з виплатою відсотків за користування кредитом 12,5 % річних , терміном повернення кредиту до 15 травня 2028 року, якщо не буде застосовано іншого терміну повернення кредиту( а.с. 18-21). На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з [PERSON] \~ укладено договір поруки від 16 травня 2007 року \~\~№11153987000 -П. У зв`язку з тим, що умови кредитного договору не виконувались належним чином, плата за кредит своєчасно не поверталась, тому виникла заборгованість станом на 09 квітня 2010 року у сумі 244 065, 92 \~\~грн. ( а.с. 22). Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.03.2012 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість у гривневому еквіваленті 244\~065, 92 гривень (а.с. 25-27) . Вказане рішення набрало законної сили 06.04.2012 року. На момент звернення позивача з позовом (згідно штемпелю на поштовому конверті 22.03.2024 року (а.с. 42) рішення Жовтневого районного суду міста Кривого рогу Дніпропетровської області від 26.03.2012 року не виконане. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином(стаття 599 ЦК України). Сплив позовної давності не є підставою для припинення зобов`язання. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три відсотки річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані позивачем на суму боргу три відсотки річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи, що проведене належним чином виконання зобов`язання у спірних правовідносинах не відбулося, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що правовідносини сторін за кредитним договором не припинилися, відповідач як боржник не звільнений від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а банк як кредитор не позбавлений права на отримання сум 3% річних, передбачених статтею 625 цього Кодексу. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) і згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України підлягає врахуванню судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. За умовами ч. 1 та ч. 12 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції станом на час набрання рішенням законної сили, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. За відсутністю доказів пред`явлення виконавчого листа до виконання або поновлення строків у встановленому порядку, суд приходить до висновку, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання було пропущено. Між тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. У постанові від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17, № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18. З вказаним висновком також погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Якщо кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум передбачених ст. 625 ЦК України, у тому числі, за останні три роки до моменту пред`явлення позову. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондується із обов`язком боржника щодо такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5ЦК України). У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України). Згідно з ч.1ст.261ЦКУкраїни перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст.261ЦКУкраїни за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Разом з тим, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARA-CoV-2» карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) був встановлений в Україні з 12.03.2020 року та діяв до 30.06.2023 року Також суд зазначає, що з 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом ПрезидентаУкраїни№64/2022від24лютого2022року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено. Отже строк позовної давності позивачем не пропущено. Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню за період з 07.03.2021 року по 23.02.2022 року мають заборгованість зі сплати 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 868,91 доларів США. З розрахунку: 29863, 64 дол. США (заборгованість) *3%/365*354 (кількість днів прострочення). Отже, встановлені фактичні обставини свідчать про порушення договірних прав позивача, а тому на їх захист з відповідачів підлягають стягненню в солідарному порядку три відсотки річних від простроченої суми за невиконання зобов`язань, з урахуванням чого позовні вимоги підлягають задоволенню. Інші доводи відповідачки на законність вимог позивача не впливають і його висновоків не спростовують. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрату у розмірі 3028,00 гривень.

Outcome: approved