Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

Позивач 27.10.2023 року звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про відшкодування моральної шкоди, за результатом розгляду якого просить стягнути з держави Російська федерація в особі Уряду на свою користь у якості відшкодування моральної шкоди грошову суму в розмірі 2500000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він зареєстрований адресою: [ADDRESS] , з родиною та батьками. 20 лютого 2014 року збройні сили російської федерації незаконно вторглися на територію України. До дій відповідача він мав стабільну роботу, житло, сім`ю. З 18.09.2000 р. безперервно служив у Державній Кримінально-виконавчій Службі України на посаді інспектора кримінально-виконавчої інспекції Великоновосілківського Міжрайонного відділу Донецької області. З моменту захоплення будівлі Управління Департаменту Кримінально-виконавчої служби України в Донецькій області, що знаходилося у місті Донецьку, з часу встановлення блокпостів незаконних збройних формувань, обмежень у переміщені, затримань, принизливих обшуків, виконувати службові обов`язки стало неможливим. 30.01.2015 року він був звільнений у запас у спеціальному званні капітана внутрішньої служби на підставі пункту 64 «ж» (за власним бажанням). Не зважаючи на можливість скорого отримання права на пенсійне забезпечення, він змушений був завершити службу, змінювати своє життя та піклуватися про безпеку рідних. Так, він був вимушений забезпечити виїзд за межі держави неповнолітньому синові [PERSON] , 2006 року народження. Проживання за кордоном сина несе для нього великі витрати та унеможливлює його участь у вихованні сина. 19 червня 2020 року він уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді рядового складу на три роки, на період з 19.06.2020 по 19.06.2023 р., та на даний час проходить військову службу. Внаслідок військової агресії російської федерації проти України почалися обстріли та постійні спроби захоплення Великої Новосілки військовими злочинцями. У зв`язку з цим, з метою уникнення загрози життю та здоров`ю його батьки, з якими він проживав у смт. Велика Новосілка Волноваського району Донецької області, у квітні 2022 року, залишивши все майно, були змушені переїхати до м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області. Батьки є особами похилого віку, до цього часу мешкають у м. Івано-Франківськ, бо можливості повернутись додому немає та невідомо, чи буде вона у подальшому. На початку червня 2022 року внаслідок чергового артилерійського обстрілу з боку військ російської федерації будинок [ADDRESS] , який належить його батькові, пошкоджено, про що до ЄРДР 14.06.2022 за №12022052620000323 внесено відповідні відомості. Повторні пошкодження заподіяні будинку 01 вересня 2023 року під час чергового обстрілу. Проживання в будинку неможливе, отримання компенсації за пошкоджене та зруйноване майно в найближчі роки також неможливе. Через це страждає він та його батьки, які мають низку хронічних хвороб. Чинне законодавство України не дозволило йому демобілізуватися та доглядати своїх батьків. На проживання та лікування хворих батьків витрачаються значні кошти. Внаслідок тривалих агресивних дій відповідача, що викликали пригнічений психологічний стан і переживання, він неодноразово почував погіршення стану здоров`я та вимушений був періодично лікуватися, це також свідчить про фізичні страждання. Звертався до лікаря 17.08.2021 р., 06.02.2022 р. та проходив стаціонарне лікування з 10.08.2023 по 06.09.2023 р. з рекомендаціями звернутися до ВЛК. Втрачений стан здоров`я може бути встановлений Військовою лікарською комісією при звільненні. У \~ \~ \~ \~результаті незаконних дій російської федерації було порушено його налагоджений звичайний спосіб життя, він втратив можливість виїзду за територію України для побачення з рідним сином, постійно створюється загроза життю його батьків, його життю та здоров`ю, знищено внаслідок обстрілів житло літніх батьків, втрачено можливість придбання житла в безпечному місці та втрачено можливість виховувати рідного сина. Розуміння того, що придбати житло своїй сім`ї, своїм батькам та дитині на теперішній час є неможливим, а сплати за навчання сина за кордоном це значні витрати, призвело до значного погіршення його матеріального, морального та фізичного стану. З огляду на наведене, просить стягнути з відповідача розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у сумі 2500000 (два мільйони п`ятсот тисяч) гривень. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31.10.2023 року справу за підсудністю передано на розгляд Великоновосілківського районного суду Донецької області. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 12.02.2024 року справу розподілено в провадження судді Якішиної О.М. Ухвалою судді від 13.02.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження, справу призначено в підготовче засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05.03.2024 року задоволено клопотання позивача та замінено відповідача у справі з Посольства Російської федерації в Україні на Державу Російська федерація в особі Уряду. Представник відповідача держави рф повідомлявся про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відзив на позов не надав. Ухвалою суду від 01.04.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи. Причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Верховний Суд у Постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 сформулював правові висновки про те, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема рф, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Верховний Суд також установив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року немає необхідності в направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, а з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з рф у зв`язку з повномасштабною збройною агресією. Судом встановлено, що згідно паспорту громадянина України № [NUMBER] , виданого 13.12.2019 р., [PERSON] народився у смт. Велика Новосілка Великоновосілківського району Донецької області. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 20.12.2019 р. № 07-07/2615, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позивач має сина [PERSON] , 2006 р.н., що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , який згідно дозволу на перебування від 19.10.2021 р. перебував у Болгарії терміном до 21.01.2024 р. Наказом Управління державної пенітенціарної служби України в Донецькій області № 6-ос від 06.02.2015 р. [PERSON] звільнено у запас Збройних Сил за власним бажанням з 30.01.2015 р. Згідно наданої суду копії контракту від 19.06.2020 року позивач [PERSON] проходить військову службу у Збройних Силах України. Згідно довідки ВЧ [NUMBER] від 13.02.2024 р. № 824 [PERSON] перебуває на військовій службі з 20.06.2020 р. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.12.2012 року, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12022052620000323 від 14.06.2022 р., до ЄРДР внесено відомості про пошкодження житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Судом також встановлено, що батьки позивача [PERSON] та [PERSON] є внутрішньо переміщеними особами. Згідно наданих суду виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 25269 та виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 2927/959, [PERSON] перебував у стаціонарі в період з 11.08.2023 р. по 14.08.2023 р. та в період з 24.08.2023 р. по 06.09.2023 р. з приводу герпетичної невралгії. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Частиною 1 статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно із ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Згідно із п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно із статтею 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії рф, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. РФ, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що рф, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, Договір між Україною і російською федерацією про українсько-російський державний кордон, рф вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що, у свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення рф з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. РФ, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Аналогічну позицію щодо непоширення на рф судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією рф проти України, викладено в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17, провадження №14-167 цс 20, що згідно приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Згідно частини першої та четвертої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: зокрема, у випадках, встановлених законом. Згідно ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, її сина та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема підпунктом 15 пункту 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який уважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Конвенцією порушення. При вирішенні позовних вимог про компенсацію завданої позивачу моральної шкоди, а також розміру цієї шкоди, суд застосовує практику ЄСПЛ та керується розміром задоволених вимог заявників по схожим спорам, що розглядалися ЄСПЛ, зокрема, у рішеннях ЄСПЛ «Хачукаєви проти росії», «Сагаєва та інші проти росії», «Ісламова проти росії», «Султигов та інші проти росії», а також зокрема рішення у справі «Лоізіду проти Турецької Республіки», згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію заявнику, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. З огляду на це, суд вважає належним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені рф відносно позивача. Як вбачається із матеріалів справи, позивач після початку військової агресії з боку російської федерації, як повноправний громадянин своєї країни, був змушений залишити свій налагоджений побут та місце проживання через обставини, на які він не мав впливу, через що зазнав значного психологічного тиску на нього особисто та на його сім`ю. Бойові дії призвели до неможливості подальшого проживання позивача та його сім`ї у смт. Велика Новосілка Волноваського району Донецької області, що призвело до залишення ним місця свого мешкання, змінивши власний побут та спосіб життя, ускладнили спідкування з сім`єю. Суд визнає аргументи позивача щодо порушення російською федерацією основних прав та свобод, що призвели до серйозних страждань позивача [PERSON] . Військовий конфлікт відбувається за особливої цинічності порушення прав людини, що призводить до пригніченого психологічного стану і переживань, відсутності змоги жити так, як раніше, до військової агресії рф проти України. Окрім того, суд враховує, що позивач протягом тривалого часу втратили можливість користуватись своїм житлом, можливість спілкуватись з родиною, і ці обставини і далі мають вплив на їхнє життя. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, суд не приймає доводи позивача щодо страждань його батьків, наявність у них хронічних хвороб, необхідність їх догляду, оскільки зазначені обставини позивачем не доведено належними та допустимим доказами. Крім того, в разі заподіяння батькам позивача моральної шкоди вони не позбавлені права самостійно звернутись до суду. Суд також вважає безпідставними посилання позивача на неможливість отримати відшкодування за пошкоджене майно, оскільки позивач не є власником житлового будинку, де він зареєстрований, а тому не має права на відповідне відшкодування. Суд також критично оцінює доводи позивача щодо заподіяння йому моральної шкоди через необхідність забезпечення виїзду за межі держави неповнолітньому синові [PERSON] , 2006 р.н., оскільки як зазначено вище, син позивача виїхав з країни у жовтні 2021 року, тобто до початку повномасштабного вторгнення рф до України. Враховуючи викладене, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який заявлений позивачем в розмірі по 2500000 грн., є значно завищеним. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, які зазнав позивач, множинний характер порушень його конституційних прав, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану, а тому суд приходить до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог суд вважає необхідним відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial