Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 22 січня 2024 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заяав ТОВ "ФК "Капітал-Дніпро", у якій позивач прохає: \~ - визнати договір дарування від 11.10.2022, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського нотаріального округу Полтавської області Русняк Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № 838, - недійсним; \~ - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 65104487 від 12.10.2022; \~ - стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ "ФК "Капітал-Дніпро" сплачений судовий збір в розмірі 6056,00 грн. Позов обґрунтований тим, що Господарським судом Дніпропетровської області 26.07.2023 року було прийнято рішення у справі №904/1615/22, відповідно до якого стягнуто солідарно з Фермерського господарства "Дніпро", [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Капітал-Дніпро" 24 061 780,30 грн. заборгованості за кредитом за договором про надання фінансового кредиту № ФК060121Д від 06.01.2021, 240 717,20 грн. комісії; 10 544 600,54 грн. заборгованості за кредитом за договором про надання фінансового кредиту № ФК060121Д/2 від 06.01.2021, 144 520,16 грн. комісії. Вирішене питання розподілу судових витрат між сторонами. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2023 року у справі №904/1615/22 набрало законної сили 01.11.2023 року. Відповідач [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] та дружиною відповідача [PERSON] . Позивач вказує, що під час розгляду справи Господарським судом, відповідачами [PERSON] та [PERSON] на користь сина - відповідача [PERSON] були вчинені правочини щодо дарування нерухомого майна, у тому числі й оспорюваний договір дарування, тобто безоплатно було відчужено своє майно сину [PERSON] з метою уникнення звернення стягнення на своє майно та уникнення виконання своїх зобов`язань перед позивачем. Ухвалою від 23 січня 2024 року позовну заяву залишено без руху. \~ 25 січня 2024 року до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, якою зазначені в ухвалі від 23.01.2024 недоліки усунені. \~ 23 січня 2024 року судом отримано інформацію з Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] . 30 січня 2024 року до суду в порядку ст. 187 ЦПК України надійшла інформація про реєстрацію місця проживання відповідача [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Ухвалою від 31 січня 2024 року позов прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 09 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі. У судових засіданнях 24 квітня 2024 року та 14 травня 2024 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримував, прохав їх задовольнити. Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судові засідання не з`являлися, у зв`язку з чим відповідно до положень ч.4 ст. 223, ст.ст. 280, 281 ЦПК України постановлено здійснювати заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши доводи позовної заяви та надані суду докази, суд робить такі висновки. Судом встановлено, що 06 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал-Дніпро» та Фермерським господарством «Дніпро» в особі голови Лабагура Валерія Олександровича було укладено договори про надання фінансового кредиту № ФК060121Д і № ФК060121Д/2 (а.с. 12-14, а.с.15-19). Також 06 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал-Дніпро» та [PERSON] і Фермерським господарством «Дніпро» в особі голови Лабагура Валерія Олександровича було укладено договіри поруки № ФК060121/2 та № ФК060121/4 (а.с. 20-21, 24-25). Також 06 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал-Дніпро» та [PERSON] і Фермерським господарством «Дніпро» в особі голови Лабагура Валерія Олександровича було укладено договір поруки № ФК060121/3 (а.с. 22-23). Відповідно до вказаних договорів поруки [PERSON] та [PERSON] несуть солідарну відповідальність із боржником перед кредитором за виконання боржником умов основного зобов`язання усім належним їм майном та грошовими коштами. 11 жовтня 2022 року [PERSON] та [PERSON] уклали оспорюваний у цій справі договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського нотаріального округу Полтавської області Русняк Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № 838, відповідно до якого дарувальник подарував, а обдарований прийняв у дар належну йому на праві особистої власності земельну ділянку\~ (площа 0,2012 га, кадастровий номер 5321886500:00:028:0051, цільове призначення для будівництва і обслуговування будівель торгівлі) та розташоване на ній нерухоме майно: нежилі будівлі кафе «ФІЛІН» (нежитлова будівля кафе "Філін", літ.А,а,ап,ан,ан1, загальною площею 353,8 кв.м, нежитлові будівлі майстерні літ.Б, навіс літ.Вн, навіс літ.Гн, колодязь трубний літ. к, вимощення літ. І,ІІ, вигрібна яма літ.ІІІ,IV), що знаходяться за адресою [ADDRESS] (а.с. 26-29). Оцінена сторонами договору вартість подарованого майна 200 000 гривень (п.2 Договору) і договір не містить іншої оцінки подарованого майна. Договір укладений за згодою [PERSON] на дарування цього майна її чоловіком (п.4.4 Договору). Окрім того, відповідно до договорів дарування від 13.10.2022 за №№ 339, 341, 340, 338, від 11.10.2022 за №№ 324, 326, 325, 839, 327 та від 13.04.2023 за № 246 (а.с. 58-61, 62-65, 66-69, 70-73, 74-77, 78-79, 80-81, 82-83, 84-85, 86-87) відповідачами [PERSON] та [PERSON] на користь відповідача [PERSON] був безоплатно подарований ряд інших об`єктів нерухомості (земельні ділянки та нежитлові будівлі), вартість якого сукупно визначена сторонами договорів у сукупному розмірі 221 000 гривень. Зазначені договори дарування не є предметом цього спору, однак мають істотне значення для правильності встановлення дійсних обставин справи, оскільки свідчать про вчинення відповідачами дій з відчуження нерухомого майна на користь близької особи протягом короткого часу безпосередньо перед початком судового розгляду справи про стягнення грошових коштів та під час нього. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26 липня 2023 року та додатковим рішенням цього ж суду від 17 серпня 2023 року у справі № 904/1615/22 позовні вимоги ТОВ "ФК "Капітал-Дніпро" до Фермерського господарства "Дніпро", [PERSON] та [PERSON] про стягнення 41 447 298,93 грн задоволено частково, стягнуто солідарно з ФГ "Дніпро", [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ "ФК "Капітал-Дніпро" 24 061 780,30 грн заборгованості за договором про надання фінансових послуг № ФК060121Д від 06.01.2021; 240 717,20 грн комісії; 10 544 600,54 грн заборгованості за кредитом за договором про надання фінансового кредиту № ФК060121Д/2 від 06.01.2021; 144 520,16 грн комісії; стягнуто з ФГ "Дніпро" на користь ТОВ "ФК "Капітал-Дніпро" 174 958,09 грн судового збору; стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ "ФК "Капітал-Дніпро" 174 958,09 грн судового збору; стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ "ФК "Капітал-Дніпро" 174 958,09 грн судового збору; стягнуто солідарно з ФГ "Дніпро", [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ "ФК "Капітал-Дніпро" витрати на правничу допомогу в розмірі 80 000,00 грн. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 01.11.2023 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2023 у справі № 904/1615/22 залишено без змін. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 15.11.2023 додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.08.2023 по справі № 904/1615/22 змінено. Заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал-Дніпро» - адвоката Маєвської Катерини Вікторівни про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто солідарно з Фермерського господарства «Дніпро»; [PERSON] ; [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал-Дніпро» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25000,00 грн. У задоволенні решти вимог за заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено. Із тексту вказаного судового рішення, вбачається, що провадження у справі № 904/1615/22 було відкрито 20 жовтня 2022 року, тобто, через 7 днів після укладення оспорюваного договору, а перед цим 12 жовтня 2022 року (тобто, за день до укладення договору) позов кредитора залишався Господарським судом без руху. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Верховний Суд у постанові від 17.01.2024 у справі № 522/5850/19 виснував про те, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є поручителями та несуть із боржником Фермерським господарством «Дніпро» солідарну відповідальність за Договором про надання фінансового кредиту № ФК060121Д від 06.01.2021 та Договором про надання фінансового кредиту № ФК060121Д/2 від 06.01.2021. Договір дарування між [PERSON] та його сином [PERSON] укладений за кілька днів до відкриття Господарським судом Дніпропетровської області провадження у справі за позовом ТОВ "ФК "Капітал-Дніпро" до Фермерського господарства "Дніпро", [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаними договорами про надання фінансового кредиту у розмірі 41 447 298,93 грн. та після настання зобов`язання у Фермерського господарства «Дніпро» в особі голови Лабагура Валерія Олександровича щодо погашення кредиту та відсотків за Договорами про надання фінансового кредиту, який визначено договорами до 15 грудня 2021 року включно (а.с. 12, 15). Також суд звертає увагу на те, що відповідачами [PERSON] та [PERSON] загалом було у відносно короткий проміжок часу укладено одинадцять договорів дарування на користь відповідача [PERSON] , який є їхнім сином. Відповідно сталої позиції Верховного Суду недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанови Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20, 31 січня 2024 року в справі № 355/91/22 ). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)). Верховний Суд у своїй постанові від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 зауважив, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається. Відповідно усталеної практики Верховного Суду, відображеної зокрема в постановах від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, 27 квітня 2023 року у справі № 461/4033/20, правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим". Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Вказаний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а тому така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним". Встановивши, що договір дарування спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів, обґрунтованим є висновок про визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 234 ЦК України. Такий висновок зроблений Касаційним цивільним судом Верховного Суду 15 березня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц. Даючи оцінку встановленим обставинам суд враховує, що позивачем доведено, що: - оспорюваний договір дарування укладений між близькими родичами (батьком та сином зі згоди матері), - є безоплатним та з визначенням його вартості за домовленістю сторін, - є одним із серії аналогічних договорів, усі з яких спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно від поручителя за борговим зобов`язанням до його близького родича, - усі ці договори були укладені у короткий проміжок часу безпосередньо пов`язаний із початком судового розгляду позову ТОВ «ФК «Капітал-Дніпро» про стягнення заборгованості за кредитними договорами, - оспорюваних договір (а також решта договорі) був укладений після настання строку виконання зобов`язання перед банком боржником ФГ «Дніпро», головою якого є дарувальник - батько обдарованого, - дарувальник та його дружина є поручителями за вказаним зобов`язанням і відповідають перед банком усім своїм майном, - нерухоме майно за вказаними договорами фактично не вибуло із володіння сім`ї відповідачів, усі з яких проживають за однією адресою, однак вибуло із власності поручителів за кредитними зобов`язаннями. Такі дії відповідачів, на думку суду, вказують на те, що укладення між відповідачами спірного правочину не направлене на реальне настання правових наслідків, які обумовлені договором дарування, а здійснені з метою фіктивного переходу права власності на земельну ділянку та нежитлові приміщення кафе «ФІЛІН». Уклавши спірний правочин зі своїм сином відповідач [PERSON] діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тобто, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує, що відповідач відчужив майно на підставі безвідплатного договору на користь близького родича і, у враховуючи сукупність укладених договорів дарування, після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може у повному обсязі відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Тож суд приходить до висновку, що оспорюваний договір дарування було вчинено з метою уникнення звернення стягнення за можливим майбутнім (на момент укладення договору) рішенням суду про стягнення грошових коштів, а тому є фіктивним і підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. З огляду на зазначене, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Позивачем при поданні позову сплачений судовий збір у розмірі 6056,00 грн (а.с. 33-34), а тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у рівних частинах. Відповідно до ч.7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Ухвалою Кобеляцького районного суду від 31 січня 2024 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Капітал-Дніпро" про забезпечення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Капітал-Дніпро" до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, задоволено, а тому вжиті за цією ухвалою заходи забезпечення продовжують свою дію відповідно до ст. 158 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved