Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

КП НМР «Житлово-комунальне об`єднання» звернулося до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що КП НМР «Житлово-комунальне об`єднання» є балансоутримувачем гуртожитку № 6, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У вказаному гуртожитку на ліжко-місці в кімнаті № [NUMBER] зареєстрований відповідач [PERSON] . У період із червня 2023 року по жовтень 2023 року під час обстеження кімнати відповідача (яка була зачинена) було встановлено, що він не проживає за вказаною адресою, позаяк його особисті речі як у самій кімнаті, так і у приміщеннях та місцях загального користування відсутні. Зі слів мешканців сусідніх кімнат [PERSON] (№ [NUMBER]) та [PERSON] (№ [NUMBER]) з моменту їх вселення в гуртожиток відповідача вони жодного разу за цією адресою не бачили. Позивачем періодично здійснюється обстеження кімнат на предмет фактичного проживання зареєстрованих в ній мешканців, і під час таких обстежень 26.06.2023, 24.07.2023, 22.08.2023, 30.09.2023 та 27.10.2023 було встановлено, що відповідач за місцем реєстрації не проживає понад шість місяців. Крім того, у [PERSON] наявний борг за надані позивачем житлово-комунальні послуги за зареєстрованим місцем проживання у розмірі 7926,09 грн. З урахуванням викладених обставин позивач вважає, що відповідач втратив інтерес до зазначеного житла та не має в ньому потреби, а тому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою № [NUMBER] у гуртожитку № 6 , розташованому за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати останнім судового збору. 01.03.2024 суддею було відкрите провадження у справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 20). Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від останніх не надійшло, відзиву на позов належним чином повідомлений про розгляд справи відповідач не подав, у зв`язку з чим судом була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази, які містяться в матеріалах справи як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що Комунальне підприємство Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання» є балансоутримувачем гуртожитку № 6, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4, 5, 6, 7). 17.09.2007 Комунальне підприємство Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання» видало [PERSON] ордер № 1650 на жилу площу у гуртожитку № 6, відповідно до якого відповідач отримав право на зайняття жилої площі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Як вбачається з актів Комунального підприємства Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання»: № 14 від 26.06.2023; № 20 від 24.07.2023; № 27 від 22.08.2023; № 30 від 30.09.2023; № 38 від 27.10.2023, - на час обстежень кімнати № [NUMBER] гуртожитку № 6, розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за вказаною адресою [PERSON] був відсутній. Будь-яких ознак проживання [PERSON] у цій кімнаті немає, його особисті речі та необхідні для проживання меблі у кімнаті відсутні, а місце роботи та фактичне місце проживання [PERSON] не встановлені. Зазначені обставини підтвердили мешканець кімнати № [NUMBER] [PERSON] , який проживає у цій кімнаті із жовтня 2019 року, а також мешканець кімнати № [NUMBER] цього гуртожитку [PERSON] , який проживає у цій кімнаті із вересня 2022 року. Крім зазначених осіб, відповідні акти підписані майстром будинкоуправління [PERSON] , завідувачем гуртожитку [PERSON] та техніком-доглядачем [PERSON] (а.с. 9, 10, 11, 12, 13, 18). При цьому, як вбачається із виписки з особового рахунку [PERSON] , відповідач станом на 31.01.2024 має заборгованість за надані позивачем житлово-комунальні послуги в розмірі 7926,09 грн (а.с. 14-15). Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як зазначається у ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 4 ст. 10 ЦПК України). Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Гіллоу проти Сполученого королівства» від 24.11.1986), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00). Як було встановлено судом, [PERSON] тривалий час, а саме більше шести місяців не проживає у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , а отже достатні та триваючі зв`язки останнього із житловим приміщенням за зареєстрованим місцем проживання, права користування яким його просить позбавити позивач, в даному випадку відсутні. З огляду на це суд дійшов висновку, що припинення права користування відповідачем вказаним житлом у даному випадку відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції. Враховуючи встановлені обставини та зокрема той факт, що відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання понад шість місяців, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, у той час як доказів поважності причин непроживання відповідача за вищевказаною адресою і наявності підстав для зберігання зазначеного жилого приміщення за відповідачем строком понад шість місяців, передбачених ч. 3 ст. 71 ЖК України, суду надано не було, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає повному задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 3028 грн підтверджується платіжною інструкцією № 6405 від 28.02.2024 (а.с. 1). Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених останнім судових витрат зі сплати судового збору у вказаному розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: approved