Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

представник [PERSON] адвокат Муругов В.О. звернувся до суду з позовом, у якому просить визначити позивачу додатковий строк у тривалістю два місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на все належне їй майно, в тому числі на будинок за адресою: [ADDRESS] . Сьомого грудня 2015 року покійна склала заповіт, за яким все своє рухоме і нерухоме майно, яке до дня її смерті буде їй належати, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, та все, що буде їй належати, в тому числі житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] заповіла [PERSON] , [INFO] . заповіт посвідчений секретарем виконкому Новоселицької сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 38. Маючи намір прийняти спадщину за померлою [PERSON] позивач звернувся до приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Маріаша В.І. Проте у прийнятті заява йому було відмовлено у зв`язку з пропуском встановленого законодавством строку на прийняття спадщини (шість місяців). При цьому надано письмове роз`яснення № 11/01-16 від 06 лютого 2024 року про те, що питання визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини згідно з ч. 3 ст. 1272 ЦК України може бути вирішено в судовому порядку. Зазначає, що померла [PERSON] проживала у [ADDRESS] сама, позивач неодноразово відвідував її, допомагав їй у веденні господарства, спілкувався з нею, проте вона жодного разу не казала про існування заповіту на його ім`я, хоча такий був складений ще 07 грудня 2015 року, тобто трохи більше року до смерті. З моменту смерті [PERSON] у будинку [ADDRESS] ніхто не проживає. Про наявність заповіту на його ім`я позивач дізнався у кінці 2023 року під час генерального прибирання в будинку, коли серед особистих речей знайшов вищевказаний заповіт. Виконати вимоги ч. 2 ст. 1272 ЦК України позивач не в змозі, оскільки згідно витягу із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 75715823, виданого приватним нотаріусом Маріаш В.І. 06 лютого 2024 року, у спадковому реєстрі відсутня інформація про відкриття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Крім цього, на десь смерті спадкодавця з нею ніхто не проживав, що підтверджується довідками, виданими старостою села Новоселиця від 26 січня 2024 року № 23, 24. Оскільки про існування заповіту позивачу не було відомо, тому причини пропуску строку на прийняття спадщини є поважними, у зв`язку з чим просить позов задовольнити.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 лютого 2024 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено суддю Ганька І.І. (а. с. 16). Ухвалою судді Перечинського районного суду від 04 квітня 2024 року прийнято подану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, відтак призначено підготовче судове засідання та визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву (а. с. 23-24). У підготовче судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Муругов В.О. не з`явилися, однак останній подав заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять такі задовольнити. Представник відповідача у підготовче судове засідання не з`явилася, також подала заяву про розгляд справи без її участі, не заперечує проти задоволення позову.\~ Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з положеннями частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд встановив, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно Перечинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 26 січня 2024 року (а. с. 7). Згідно довідок № 23 та 24, виданих 26 січня 2024 року старостою села Новеселиця Ужгородського району Закарпатської області Д.Кобринович, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (актовий запис № 1, 20 січня 2017 року), на момент своєї смерті була зареєстрована та проживала сама за адресою: [ADDRESS] (а. с. 9, 10).\~\~\~ Також суд встановив, що [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно рухоме і нерухоме, яке буде їй належати, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, та все те, що буде їй належати, в тому числі житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] заповіла [PERSON] , [INFO] , про що свідчить заповіт від 07 грудня 2015 року, посвідчений секретарем виконкому Новоселицької сільської ради Перечинського району Закарпатської області Воробйовою Я.В. 07 грудня 2015 року та зареєстрований в реєстрі за № 38 (а. с. 8). З повідомлення приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Маріаша В.І. від 06 лютого 2024 року № 11/01-16 вбачається, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за померлою [INFO] [PERSON] у зв`язку з неподанням жодних доказів прийняття спадщини за померлою в межах встановленого законом строку (ст. 1270 ЦК України) на прийняття спадщини (а. с. 12).\~\~ Вищевказане свідчить, що на момент подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини позивач [PERSON] пропустив строк для прийняття спадщини за [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно Витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 76652559 та Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 76652541 від 17 квітня 2024 року, наданих приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Маріашем В.І., спадкова справа стосовно спадкодавця [PERSON] не заведена (а. с. 29-31). Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами частин першої та третьої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не відмовився від неї. Згідно зі статтею 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може лише спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 752/11156/18-ц (провадження № 61-14082св20). Водночас відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними. Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Водночас необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій… Крім того, оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Подібних висновків, дійшов Верховний Суд України у постановах від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 та Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18. Крім цього, як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України, до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої 1272 ЦК України про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Зазначені правила не залежать від того, чи здійснюється спадкування за заповітом або за законом. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Тобто, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. І при вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини суду потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Однак такі висновки є застосовними лише щодо спорів за участю спадкоємців за заповітом, які не належать до спадкоємців заповідача першої черги за законом, тобто стосуються обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Подібних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 23 квітня 2020 року у справі № 755/21472/15-ц (провадження № 61-1765св19) та від 17 квітня 2024 року справа № 214/4369/21 (провадження № 61-9949св23). За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено в абз. 1-3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк,\~ може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення\~ додаткового\~ строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Позивач [PERSON] та його адвокат Муругов В.О. посилалися на таку причину пропуску шестимісячного строку звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини як необізнаність позивача як спадкоємця про наявність заповіту. Зазначена позивачем причина пропуску строку для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] може бути визнана поважною, оскільки вона пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення цих дій. До того ж, позивач [PERSON] не належать до спадкоємців заповідача першої черги за законом, доказів протилежного відповідачем в ході судового розгляду не подано. За таких обставин, а також з урахуванням відсутності будь-яких інших спадкоємців за законом чи за заповітом на майно покійної, суд вважає, що у позивача [PERSON] є поважні причини пропуску строку для прийняття спадщини, внаслідок чого позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Крім цього, відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №2722630047 від 26 лютого 2024 року позивачем сплачено 1 211,20 грн судового збору (а. с. 15). Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 цього Кодексу у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, [PERSON] з державного бюджету слід повернути 605,60 грн (1 211,20 грн х 50%), а інші 50% судового збору стягнути на його користь з Дубриницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, що відповідає положенням ст. 141, 142 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved