Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

25 грудня 2023 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаною позовною заявою про усунення перешкод у користуванні власністю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.07.2005 року є власником домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] з 1980 року є зареєстрованим в належному житлі, але в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2000 року. За період з моменту реєстрації і по теперішній час відповідач у належній позивачці квартирі [ADDRESS] не з?являвся, житловим приміщенням взагалі не користувався, оплату комунальних послуг не здійснював, його особисте майно та предмети вжитку у квартирі відсутні. Таким чином, відповідач не проживає у належному житлі, і внаслідок цього [PERSON] , як власник, не може оформити субсидію по сплаті комунальних послуг, несе необгрунтовані додаткові витрати по оплаті комунальних послуг за зареєстрованого в належній їй квартирі відповідача, який станом на даний час втратив право на користування цим житлом. Також відповідач перешкоджає їй у здійснені права володіння, користування розпоряджання житлом, тобто відповідач, будучи на даний час безпідставно зареєстрованим в її квартирі - обмежує в праві обміну, продажу чи здачі в оренду належної квартири. Ухвалою суду від 26 грудня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 17 квітня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнає. Відповідно до ч. 5,6ст.\~263\~ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно\~ст.12 ЦПК України\~,цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено\~та матеріалами\~справи підтверджується,\~що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.07.2005 року є власником домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] з 1980 року є зареєстрованим в належному житлі, але в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2000 року. За період з моменту реєстрації і по теперішній час відповідач у належній позивачці квартирі [ADDRESS] не з?являвся, житловим приміщенням взагалі не користувався, оплату комунальних послуг не здійснював, його особисте майно та предмети вжитку у квартирі відсутні. Таким чином, відповідач не проживає у належному житлі, і внаслідок цього [PERSON] , як власник, не може оформити субсидію по сплаті комунальних послуг, несе необгрунтовані додаткові витрати по оплаті комунальних послуг за зареєстрованого в належній їй квартирі відповідача, який станом на даний час втратив право на користування цим житлом. Також відповідач перешкоджає їй у здійснені права володіння, користування розпоряджання житлом, тобто відповідач, будучи на даний час безпідставно зареєстрованим в її квартирі, - обмежує в праві обміну, продажу чи здачі в оренду належної квартири. \~Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У частині другій п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно положень ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, виходячи з наведених правових норм, у разі порушення прав власника майна, він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач, як одноособовий власник, вправі вимагати усунення будь-яких порушень її прав з боку відповідача. Підстави вважати припинення права користування відповідача спірним житлом непропорційним у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людиниі основоположних свобод та статті 1Першого протоколу до цієї\~Конвенції в суду відсутні. Відтак, інтереси позивача як власника та користувача житла перевищують інтереси відповідача як особи, яка тимчасово користувалась цим майном з дозволу власника. Тому позовні вимоги про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщення та усунення перешкод у користуванні є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved