Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

адвокат Палішева Наталя Олександрівна від імені та в інтересах позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позову адвокат Палішева Н.О. зазначила, що 26.01.2007 на підставі договору купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П., реєстровий №218, у подальшому було зареєстровано у КП ДОР «Криворізьке БТІ» 12.02.2007, номер витягу 13540836, позивач придбав житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , на теперішній час назва вулиці Пензенська змінена на Гімназична. Відповідно до п. 4.4. вказаного договору було зазначено, що земельна ділянка, на якій розташований вказаний житловий будинок господарчими та побутовими будівлями і спорудами, приватизована та буде оформлена у власність Покупця окремим договором, але і до теперішнього часу земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0.0682 га, цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарським будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 1211000000:03:618:0004, перебуває у власності відповідача. Певний період часу відповідач запевняла, що готова оформити земельну ділянку у власність позивача, але згодом вона від цього відмовилася, будь-якого спілкування уникає, саме це і стало підставою для звернення позивача до суду із вказаним позовом. Тому представник позивача просить визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку загальною площею 0.0682 га, цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарським будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 1211000000:03:618:0004, на якій розташований належний йому на праві приватної власності житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.03.2024 прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження вказану цивільну справу та призначено підготовче засідання на 02.04.2024. Ухвалою суду від 02.04.2024 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 13.05.2024 розгляд справи ухвалено проводити в заочному порядку. В судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача адвокат Палішева Н.О. надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позові, та просила суд їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення судом у справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлена своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, про причин неявки суду не повідомила, правом відзиву на позовну заяву не скористалася. Представник Криворізької міської\~ради у судове засідання не з`явився, про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, про причин неявки суду не повідомив, пояснень у справі не надав. Ураховуючи вимоги частин першої та третьої статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд дійшов таких висновків. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.01.2007, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П., реєстровий №218, у подальшому зареєстрованого у КП ДОР «Криворізьке БТІ» 12.02.2007, номер витягу 13540836, укладеного між позивачем та відповідачем, [PERSON] є власником житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] (на теперішній час назва вулиці Пензенська змінена на Гімназична) (а.с. 7 копія витягу, а.с. 8 копія договору). Придбаний позивачем житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0.0682 га, цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарським будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1211000000:03:618:0004, яка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ №146734, який був виданий на ім`я відповідача Криворізьким міським управлінням земельних ресурсів 22.05.2007, тобто вже після оформлення договору купівлі-продажу від 26.01.2007 (а.с. 9 копія державного акту, а.с. 10, 11 витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з додатком). Наразі [PERSON] ухиляється від переоформлення земельної ділянки на ім`я [PERSON] . Частина 1 статті 319 Цивільного кодексу України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина 1 статті 321 Цивільного кодексу України зазначає, що ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. У відповідності до приписів статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У силу положень пункту «а» частини 3 статті 152 Земельного Кодексу України, статті 392 Цивільного Кодексу України позивач має право на захист свого порушеного права власності на земельну ділянку шляхом пред`явлення позову про визнання права власності. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права власності на належну йому земельну ділянку під будинком веде до реального відновлення порушеного права власності на землю, що в свою чергу забезпечує реалізацію права позивача на ефективний засіб юридичного захисту, яке гарантоване статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У відповідності до частини 1 статті 377 Цивільного Кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Відповідно до підпункту ґ) пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача відвідчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. №997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16). Згідно із вказаною постановою, правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд, неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 Земельного Кодексу України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 Земельного Кодексу України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 Цивільного Кодексу України. Стаття 120 Земельного Кодексу України (в редакції Закону України №997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 Земельного Кодексу України (зі змінами, внесеними Законом України №1702-VI від 05 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 Земельного Кодексу України, статті 377 Цивільного Кодексу України, інших положеннях законодавства. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований («superficiessolocedit» - збудоване на землі слідує за нею). За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Вказане узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеної у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі №6-2225цс16 та у постанові від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15, та позицією Верховного Суду Постанова від 26 грудня 2019 року у справі №364/515/19 провадження №61-19224св19. Придбавши нерухоме майно - будинок, будівлю або споруду, новий власник отримує й певні права та обов`язки на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно. Зокрема, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2цс15, яка містить аналіз змісту норм статті 120 Земельного Кодексу України, у їх сукупності на підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів, щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 Земельного Кодексу України, «особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, як що інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому, при застосуванні положень статті 120 Земельного Кодексу України, у поєднанні з нормою статті 125 Земельного Кодексу України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності». Отже, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). За таких підстав суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити та визнати за позивачем право власності на спірну земельну ділянку. Судові витрати залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved