Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - позивачем по справі. В обґрунтування позову зазначено, що 10.01.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, від якого сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 17.07.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Під час вирішення справи про розірвання шлюбу відповідач не заперечувала проти проживання сина разом з батьком, про що вказано у відповідному рішенні суду. Весь час з моменту припинення сімейних відносин з відповідачем дитина проживає з ним. Позивач як батько, в повному обсязі виконує свої батьківські обов`язки, всебічно та в повному обсязі піклується про стан здоров`я дитини, його виховання й навчання. Син [PERSON] з 01.09.2016 року по 31.08.2020 року відвідував КЗ "Зміївський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 3 Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області", і саме позивач постійно приводив та забирав дитину, відвідував батьківські збори, святкові ранки, тощо. Мати - відповідач [PERSON] - станом навчально-виховного процесу не цікавилась, а протягом чотирьох років лише декілька разів з`являлась на свята. На даний час їхній з відповідачкою спільний син навчається в КЗ "Зміївський ліцей №1» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, і позивачем створено всі належні умови для проживання, навчання й розвитку сина за зареєстрованою його адресою: [ADDRESS] . Позивач є фізичною особою-підприємцем, має самостійний дохід, забезпечує дитину всім необхідним, піклується про фізичний, духовний, моральний розвиток сина. Відповідачка [PERSON] з моменту припинення сімейних відносин декілька разів приїжджала відвідувати сина, ніколи не цікавилася його життям, друзями, потребами, здоров`ям. Однак останнім часом вона здійснила декілька спроб без згоди позивача й дитини вивезти його за межі України, не цікавлячись тим, чи відповідатиме це інтересам сина, що змусило позивача звертатися з відповідними заявами до органів поліції. В поліції позивачеві йому було роз`яснено, що мати й батько мають рівні права стосовно власної дитини, а отже оскільки визначення місця проживання дитини не підтверджено в судовому порядку, не зважаючи на наявність зареєстрованого місця проживання, сина не зможуть повернути додому. Враховуючи викладене, позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом та просив визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - позивачем по справі. (а. с. 1-7). Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 12.04.2023 року відкрито провадження за позовною заявою та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання з повідомленням її учасників про дату, час і місце його проведення. 24.05.2023 року представник відповідача [PERSON] адвокат С.Чуб подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовної заяви, закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що відповідач ніколи не заперечувала факт проживання спільного сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - позивачем по справі за адресою: [ADDRESS] . Спір про місце проживання дитини між позивачем та відповідачем відсутній, дитина проживає з позивачем та зареєстрована за адресою його місця проживання. Викладені в позові підстави є надуманими, а відповідач [PERSON] як мати спілкується з дитиною, проводить, за можливості, спільно з дитиною час за узгодженням з позивачем. Тому вважає відсутніми в позивача підстави для звернення до суду, оскільки його права жодним чином не порушуються, в зв`язку з чим провадження в справі належить закрити. (а. с. 58-63). 20.06.2023 року від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій заперечив проти позиції відповідача та наполягав на задоволенні позову, оскільки саме неналежна поведінка відповідачки, яка без його згоди вивозила дитину до міста Києва, робила йому закордонний паспорт для виїзду за кордон без відома батька, хоча такий паспорт на той момент в дитини вже був, зумовила звернення позивача спочатку до поліції, а в подальшому до суду. Зазначив, що визначення місця проживання дитини є набагато ширшим поняттям, аніж місце реєстрації. Йому, як батькові дитини, доводиться щоденно бути активним у прийнятті сімейних рішень та вирішенні питань, пов`язаних із життєдіяльністю дитини, здоров`ям, забезпеченням, вихованням, у той час як відповідач тримається осторонь та фактично покладає всю відповідальність на нього. В дитини, за місцем постійного проживання, склалося своє коло спілкування з однолітками, вчителями, виникло особисте середовище. І на даний час син боїться, що мати знову може вивезти його до невідомого місця й не повернути додому, що зумовило погіршення психологічного стану дитини. Тому спір між сторонами є наявним, в зв`язку з чим просив суд вирішити його з урахуванням найкращих інтересів дитини (а. с. 80-83). Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 02.04.2024 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання відповідач [PERSON] та її представник - адвокат С.Чуб не з`явилися, просили проводити судовий розгляд без їх участі, наполягали на закритті провадження в зв`язку з відсутністю спору. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області О.Мартинова в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу на підставі наявних доказів з урахуванням найкращих інтересів дитини та висновку, підготовленого Службою в справах дітей. В судовому засіданні позивач [PERSON] наполягав на задоволенні позовних вимог, просив їх задовольнити в повному обсязі. Вказав, що спір існує, бо відповідач постійно висловлює в розмовах наміри забрати дитину, користуючись умовами воєнного стану та відсутності на даний час вимоги в законодавстві на нотаріальну згоду батька для виїзду дитини. Син [PERSON] з дня свого народження 10 років проживає разом з ним, має друзів-однолітків, відвідує школу, додаткові заняття й секції, розташовані поряд з місцем постійного проживання. Мати - відповідач [PERSON] приїжджала відвідувати сина лише кілька разів на рік, взагалі не цікавлячись його життям і потребами. При цьому позивач жодного разу не перешкоджав відповідачці у спілкуванні з дитиною. Однак з початком воєнного стану відповідачка декілька разів намагалася вивезти дитину - спочатку до міста Києва, і тиждень син був відсутній, і проживав з матір`ю в невідомо яких умовах, пропустив навчання у школі. Тільки після звернення позивача до поліції відповідач [PERSON] повернула сина, не звертаючи увагу на те, яку психологічну травму спричинила дитині, вирвавши його зі звичайного оточення. При цьому син розказав йому, що мама сказала, що вони поїдуть разом до Іспанії, але не питала його, чи хоче син їхати з нею до Іспанії. На даний час непорозуміння між сторонами продовжує існувати, відповідач постійно наголошує на рівності прав батьків щодо дитини і своєму намірі забрати сина, не зважаючи на бажання дитини. Тому просить суд задовольнити його позовні вимоги та визначити постійне місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - позивачем по справі за адресою: [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що є класним керівником і вчителем 4-А класу Зміївського ліцею № 1, де навчається неповнолітній [PERSON] . Дитина постійно відвідує навчання (на час воєнного стану - онлайн), забезпечений необхідними гаджетами, є вихованим та старанним учнем. Під час учбового процесу з 1 по 4 клас контакт з вчителем підтримує тільки батько - позивач [PERSON] , матір дитини свідок ніколи не бачила, навіть тоді, коли діти безпосередньо відвідували школу. Дійсно, був випадок, коли дитина майже тиждень не відвідувала уроки, з причини того, що мати забирала його до Києва, поведінка дитини дуже змінилася. Він став більш замкнутий та дуже схвильований, пояснивши це тим, що не хоче, щоб мама забирала його з дому. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що проживає по сусідству з позивачем [PERSON] та його неповнолітнім сином [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Дитина від дня свого народження проживає за адресою: [ADDRESS] . До розірвання шлюбу за цією ж адресою проживала й відповідач [PERSON] з позивачем. Після розірвання шлюбу [PERSON] покинула дитину на чоловіка, а тільки декілька разів приїжджала провідати дитину. Вихованням, утриманням, розвитком дитини займається тільки його батько. [PERSON] часто спілкується з дитиною свідка, вони разом гуляють. Останнім часом дитина стала більш замкнутою й невеселою, що, на її думку, викликано непорозуміннями між батьками стосовно його долі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що мешкає за адресою: [ADDRESS] , по сусідству з позивачем. Цю родину знає давно, там мешкають також батьки позивача, сам позивач та його син. Позивач [PERSON] постійно опікується сином, дитина росте чемна й вихована. Матір дитини свідок бачила дуже давно. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав аналогічні пояснення. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши доводи позовної заяви та письмові докази, додані до матеріалів справи, суд встановив наступне: Від шлюбу з відповідачкою позивач [PERSON] має неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зміївського районного управління юстиції у Харківській області 15.03.2022 року, актовий запис № 63 від 07.05.2014 (а.с. 12). Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , має паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] виданий 08.12.2022 року (орган видачі 6311), що підтверджується паспортом та листом ГУ ДМС у Харківській області №6301.6.5.1-16392/63.3-23 від 14.09.2023 року (а. с. 118, 121). Позивач [PERSON] та дитина [PERSON] постійно зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом позивача серії [NUMBER] , виданого 22.02.2005 року Зміївським РВ УМВС України в Харківській області, Довідкою про реєстрацію місця проживання особи Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області № 07-16/126 від 07.02.2022 року, (а.с. 8-10, 13). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 17.07.2019 року у цивільній справі № 621/1572/19 шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 10 січня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зміївського районного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 01, був розірваний. Як зазначено в мотивувальній частині рішення, сторони мають спільну дитину, яка зареєстрована та проживає спільно з позивачем (а.с. 14-16). Відповідач [PERSON] , має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області №546 від 06.04.2023 року (а.с. 43). Згідно копії медичної документації, доданої до позовної заяви, дитина відвідує заклад охорони здоров`я в супроводі батька [PERSON] (а.с. 17-19). Відповідно до Довідки КЗ "Зміївський заклад дошкільної освіти (ясла-садок № 3") Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області № 01-36/32 від 12.12.2022 року, дитина [PERSON] , [INFO] , з 01.09.2016 року по 31.08.2020 року відвідував КЗ "Зміївський заклад дошкільної освіти (ясла-садок № 3") Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області. За період відвідування закладу освіти батько [PERSON] постійно приводив та забирав дитину, приймав активну участь у житті дитини в закладі (відвідував батьківські збори, консультації, святкові ранки), мати [PERSON] в закладі освіти сина не відвідувала, станом навчально-виховного процесу не цікавилась, у вихованні участі не приймала, протягом чотирьох років мати декілька разів з`являлась на свята.(а. с. 20). З Довідки КЗ "Зміївський ліцей № 1" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області № 01-24/323 від 11.11.2022 року вбачається, що дитина [PERSON] , [INFO] , навчається в ліцеї, мати учня [PERSON] , контакту з школою не підтримає, успішністю сина не цікавиться, з вчителем не спілкується, батьківські збори не відвідує, онлайн заняття учня контролює батько (а. с. 21). Згідно Акту від 06.11.2022 року, складеного депутатом Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області О. Пашковою, в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , а також Акту обстеження умов проживання, складеного 05.01.2023 року головними спеціалістами служби у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Мартиновою О. В. та Колісник О.С. , позивач [PERSON] проживає разом з сином [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Стосунки в сім`ї добрі, батько з народження сина на належному рівні виконує батьківські обов`язки (а.с.22- 23). Вказаний будинок за адресою: [ADDRESS] , належить позивачеві на праві приватно ї власності згідно Договору дарування, посвідченого 01.03.2023 року приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В.В. за р. № 146, про що міститься відповідна реєстрація в Державному реєстрі речових прав за №324420000 від 01.03.2023 року (а.с.26-27) Згідно Довідки Головного управління ДПС у Харківській області ДПС України № 1464/АП/20-40-66-23 від 13.03.2023 року ФО-П [PERSON] задекларував обсяг доходу за звітний період відповідно до ст. 292 глави 1 розділу ХVI ПК України, в розмірі 62000, грн. (а. с. 25). Згідно відомостей відділу поліції № 2 Чугуївського районного управління поліції ГУНП в Харківській області (місто Зміїв) № 3999/119-79/04/20-23 від 22.05.2023 року, позивач [PERSON] , [INFO] , звертався до поліції стосовно своєї колишньої дружини [PERSON] , [INFO] , а саме: ЄО 6899 від 15.12.2022 року, ЄО 6873 від 14.12.2022 року, ЄО 1079 від 26.02.2023 року, які розглянуті згідно ЗУ "Про звернення громадян" (а.с. 56). З Довідки ДОП СП ВП №2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області В. Літвінова вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , характеризується з нейтрального боку, на обліку у відділі поліції не перебуває. Скарг від сусідів та місцевих мешканців відносно останнього не надходило, громадський порядок не порушує. Будь-якими компрометуючими матеріалами відносно [PERSON] відділ поліції не володіє (а. с. 57). Дослідивши повно і всебічно матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити наступне: Згідно ч.1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно ч.3 статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, духовного та соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Статтею 11 цього ж Закону визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч.5 статті 5 Сімейного кодексу України, ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначені статтею 7 Сімейного кодексу України, згідно яких сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно частини 4 статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до положень статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч.1 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За змістом статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги: - ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, - особиста прихильність дитини до кожного з них, - вік дитини, - стан її здоров`я - та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". Вирішуючи питання визначення місця проживання дитини у цій справі, суд враховує, що малолітній [PERSON] , [INFO] , більшу частину свого життя проживає виключно з батьком - позивачем по справі - за адресою: [ADDRESS] . Позивачем створено належні й необхідні умови для забезпечення всебічного розвитку дитини, її комфортного проживання й навчання. Дитина відвідує навчальний заклад за місцем проживання, має друзів і стабільне коло спілкування. Відповідач вказаних обставин не оспорювала та не висловлювала заперечень щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком, а також не вказувала, що позивачем створюються будь-які перешкоди у спілкуванні з дитиною, а отже визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком жодним чином не вплине і не звузить обсяг її прав щодо спільного сина. (частина 2 стаття 141 Сімейного кодексу України). Орган опіки та піклування (Служба в справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області) перевіривши умови проживання дитини, надав до суду висновок, затверджений рішенням виконавчого комітету Зміївської міської ради від 24 січня 2024 року № 30, щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , разом з батьком - позивачем [PERSON] . При цьому суд не приймає до уваги твердження представника відповідача щодо необхідності закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 статті 255 ЦПК України в зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань. Разом з тим, позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання їх спільної з відповідачем малолітньої дитини, зазначивши, що місце проживання дитини є предметом постійних суперечок між сторонами. В судовому засіданні позивач не відмовлявся від позову та наполягав на його задоволенні, вказавши, що невизначеність місця проживання дитини, враховуючи різні зареєстровані місця проживання сторін та рівність прав обох батьків щодо дитини, може в подальшому привести до конфліктних ситуацій, щодо яких відповідач вчиняла певні дії, які викликають у позивача обґрунтовані побоювання. При цьому відповідач не визнавала позов, а навпаки заперечувала проти його задоволення, і відсутність заперечень відповідача проти визначення місця проживання дитини з позивачем не свідчить про відсутність спору між сторонами, а тому не є перешкодою для розгляду по суті заявлених позовних вимог, в зв`язку з чим підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд не вбачає. Аналогічною є позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 01.02.2023 у справі № 754/2882/22 з подібних питань. За таких обставин,

Outcome: approved