Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме визнання права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що 15.12.1989 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який було розірвано 28.09.2023 року. У період шлюбу подружжя набуло нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 51,4 кв. м, жилою площею 35,2 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира за договором купівлі-продажу була оформлена на відповідача [PERSON] . Оскільки добровільно поділити майно відповідач не бажає, вона звернулася до суду з цим позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Провадження у справі відкрито 12.03.2024. Суд ухвалою від 09.04.2024 закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу у її відсутність за наявними у справі матеріалами. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не заперечує проти сплати на користь позивачки половини вартості квартири, яка зазначена у договорі купівлі-продажу, а саме 60000 грн та стягувати вказану суму з його пенсії. Також зазначає, що він не згодний з оцінкою майна, яку додала до позову позивачка. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, надавши оцінку їх доводам і наданим ними доказам, приходить до наступних висновків. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 15.12.1989 року між [PERSON] та [PERSON] (прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] ) укладено шлюб, зареєстрований виконвчим комітетом Артемівської міської ради м. Дзержинська Донецької області, актовий запис №67. 23.11.2021 року [PERSON] набув право власності на квартиру загальною площею 51,4 кв. м, жилою площею 35,2 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Рижковим О.О. за реєстровим номером 3927. 28.09.2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Балаклійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізюмського району Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №19. Згідно з висновком про ринкову вартість квартири [ADDRESS] , складену ТОВ "Консалтинг- Експерт І" вартість квартири на дату оцінки 19.02.2024 складає 195105,00 грн. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц, провадження №14-325цс18. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до положень статті 29 Кодексу про шлюб та сім?ю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просиить визнати право на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Відповідачем презумпції спільності права власності на майно, набуте в період шлюбу не спростовано. Приймаючи до уваги те, що спірна квартира була придбана відповідачем [PERSON] за час перебування останнього у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] , суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, а тому право власності на спірної квартири слід визнати за позивачем [PERSON] . Щодо доводів відповідача про оцінку майна, суд зазначає, що відповідач не погоджуючись із висновком про ринкову вартість квартири [ADDRESS] , складену ТОВ "Консалтинг- Експерт І", не заявляв клопотання про призначення судової експертизи для визначення ринкової вартості спірної квартири, не надав іншу оцінку вказаного майна, яка би спростувала висновки ТОВ "Консалтинг- Експерт І", отже не довів належними доказами, що ринкова вартість квартири, визначена у звіті про оцінку не відповідає дійсності. При цьому суд зауважує, що позивачкою був замовлений вказаний висновок для визначення ціни позову та вимог щодо виплати їй компенсації за частку у спірній квартирі не заявляла. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно з частинами 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved