Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні приміщенням. Позовні вимоги мотивував тим, що він являється власником приміщення за адресою: [ADDRESS] . Вхід до даного приміщення з вул. Шевченка проходить через коридор спільного користування, яким користуються також інші власники приміщень чи житлових квартир. Не зважаючи на те, що коридор є для спільного користування, [PERSON] , яка проживає у квартирі [ADDRESS] , на другому поверсі, вхід до якої також проходить через даний коридор, поміняла у дверях замок і постійно зачиняє їх, таким чином створюючи йому перешкоди у користуванні його приміщенням. Він неодноразово звертався до відповідачки з проханням не зачиняти двері протягом робочого дня або надати йому дублікат ключа від замка, але вона відмовляється і взагалі ігнорує всі його прохання та вимоги. Таким чином, відповідачка не тільки категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом, але й не надає йому можливості повноцінно користуватися його ж майном. Просив зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкод у користуванні власністю, а саме: приміщенням за адресою: [ADDRESS] , шляхом заборони зачиняти двері коридору загального користування за цією ж адресою та зобов`язати її надати йому ключі від вхідних дверей. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав пояснив, що позивач є власником нежитлового приміщення, діючого магазину, який має два входи. Відповідачка закриває двері загального користування, оскільки це їй заважає. Позивач просить усунути перешкоди у користуванні магазином для прийому товару та основного входу в магазин. Зазначив, що на другому поверсі є дві житлові квартири. Просив позов задоволити. Представник відповідача в підготовчому судовому засіданні проти позову заперечив, пояснив, що між попереднім власником нежитлового приміщення вже розглядався судовий спір. Рішенням Снятинського районного суду від 02.08.2006р. було відмовлено у задоволенні позову, з підстав недопустимості використання входу для обслуговування комерційного приміщення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.01.2020р. та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.06.2023р., нежитлове приміщення загальною площею 36,7 км.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в багатоквартирному будинку на праві приватної власності зареєстровано за [PERSON] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.07.2023р. об`єкт житлової нерухомості- квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] . Згідно постанови Снятинського районного суду від 02.08.2006р. у справі за позовом [PERSON] до Снятинської міської ради про визнання незаконним рішення Снятинської міської ради та зобов`язання вчинити дії позов задоволено частково, визнано незаконним рішення виконкому Снятинської міської ради від 27.06.2003р. № 69 та від 29.12.2003р. "Про дозвіл на встановлення крісла-підйомника на сходовій клітці в будинку, що в [ADDRESS] з вкороченою монорейкою на висоті 40 см від підлоги для [PERSON] .. Зобов`язати Снятинську міську раду встановити на сходах в будинку, що в [ADDRESS] крісло-підйомник для [PERSON] згідно проекту виготовленого у встановленому законом порядку. Зобов`язати Снятинську міську раду ліквідувати основний вхід до магазину "Художній салон Меблі", що в [ADDRESS] , залишивши його евакуаційним. В решті позовних вимог відмовлено. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд вважає, що обставини, встановлені у вищевказаній постанові суду від 02.08.2006р. не мають для даного цивільно-правового спору преюдиціального характеру та не звільняють сторін у справі від доказування. Однак, дані спірні правовідносини витікають із тих правових відносин, які склалися раніше та викладені у вказаній вище постанові суду. Частиною 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Це ж положення закріплено в ст. 9 ЖК України, згідно з якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Стаття 321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1статті 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У пункті 33 постанові Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до абзацу 6 п.1 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Відповідно до ч.ч.2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної осои на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно ч.3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Метою зазначеної вище позовної вимоги [PERSON] є забезпечення фактичного користування нежитловим приміщенням- коридором, з можливістю у повній мірі реалізувати всі свої правомочності як власника об`єкту нерухомого майна, а саме: експлуатація магазину, постачання в магазин товару та вхід до магазину. Таким чином, судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких суд мав би беззаперечно зробити висновок про те, що відповідач систематично порушує правила співжиття та до нього вживалися заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Також, судом встановлено, що в приміщенні №3 житлового будинку [ADDRESS] позивач має облаштований окремий вхід до магазину, що не потребує додаткового входу в магазин через коридор, суміжний із житловими приміщеннями. Відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно ч.1 ст. 384 ЦК України усі власники (співвласники) квартир та нежитлових приміщень у будинку, спорудженому або придбаному житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна такого будинку. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 6 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників; Згідно п.1, п.3 ч.1 ст. 7 вказаного Закону України співвласники зобов`язані, зокрема: 1) забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; 3) використовувати спільне майно багатоквартирного будинку за призначенням. Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про будівельні норми» будівельні норми можуть містити вимоги щодо оцінки відповідності будівельної продукції вимогам законодавства. Відповідно до п. 5.42 ДБН В.2.2-15:2019 "Житлові будинки", приміщення громадського призначення, крім приміщень громадського призначення гуртожитків і житлових будинків для осіб літнього віку та осіб з інвалідністю, повинні мати окремі входи та евакуаційні виходи, ізольовані від житлової частини будинку та забезпечені розрахунковою кількістю машиномісць на автостоянках для відвідувачів та співробітників. А тому, відповідно до вищевказаного у позивача відсутні належні права облаштовувати вхід до комерційного приміщення - магазину спільно із житловою частиною будинку. Отже, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed