Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] , зазначивши третьою особою Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав щодо її сина [PERSON] , [INFO] ; змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються за рішенням суду, з усіх видів доходу відповідача на тверду грошову суму 3000 грн. щомісячно. В обґрунтування заявленого позивачка посилається на те, що шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду, від шлюбу у сторін народився син, однак його батько - відповідач з лютого 2015 року на контакт не виходить, знати про себе не дає, участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина не приймає, аліменти, присуджені до стягнення за рішенням суду, не сплачує, проживає на тимчасово окупованій території, з сином не контактує. Позивачка в судове засідання не з`явилася, від її представника адвоката Кухти О.В. надійшла заява, в якій остання просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує, просить не враховувати висновок органу опіки та піклування. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, зокрема шляхом виклику через вебпортал Судова влада України, відзив на позовну заяву не подав, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. В судове засідання представник третьої особи не з`явився, однак до суду надіслано висновок. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, заперечень зі сторони позивача не надходило. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції 13.03.2014, актовий запис - №98. У шлюбі в них народився син - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Троїцького районного управління юстиції у Луганській області, про що 22.07.2014 видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 36 від 22.07.2014. Заочним рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 26.10.2015 у справі №433/2336/15-ц шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 12.10.2015 у справі №433/2453/15-ц з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. 07.07.2018 позивачка уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим Тернівським районним у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №153. У відповідності до довідки-розрахунку від 20.05.2019, виданої державним виконавцем Луганського МВ ДВС ГТУЮ в Луганській області, загальна заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON] за період з 16.09.2015 по 18.04.2019 становить 64131 грн. 31 коп. Згідно з довідки від 18.08.2023 № 49/02.1-13 [PERSON] є учнем 4-А класу Ужгородського ліцею «Імідж». Позивачка разом з сином [PERSON] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями довідок від 10.02.2023 про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб та Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 11.09.2018. У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради №178/17/01-12 від 08.03.2024 вказано, що дане питання 21.02.2024 розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Ужгородського міськвиконкому. Було заслухано думку матері дитини щодо вирішення даного питання. Мати зазначила, що вона є внутрішньо переміщеною особою. У зв`язку з війною вона перемістилась в м. Ужгород. Батько дитини залишився на тимчасово окупованій території в місті Луганськ. Вона повторно вийшла заміж. З її слів, батько не займається вихованням дитини майже 5 років. Контакту з батьком дитини у матері немає. На зв`язок він не виходить. Частиною 6 ст. 19 СК України регламентовано, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З вищевказаного висновку видно, що орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] , [INFO] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Головним мотивом відмови є відсутність будь-якої інформації про долю батька дитини та неможливість з`ясування його позиції стосовно позбавлення батьківських прав у зв`язку з неможливістю надіслати йому запрошення чи будь-яким іншим чином повідомити його про розгляд даного питання. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. За приписами ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Наведені вище обставини свідчать про те, що відповідач як батько свідомо ухиляється від виховання дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не цікавиться його навчанням та дозвіллям, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не спілкується з дитиною. Окрім цього відповідач не виконує обов`язку по матеріальному забезпеченню дитини, про що свідчить зокрема заборгованість по сплаті аліментів. Зі слів позивачки відповідач самоусунувся від спілкування, виховання та піклування за сином, не виходить на контакт з лютого 2015 року. Відтак, суд вважає, що наявна винна поведінка відповідача по відношенню до дитини, що виразилося, як зазначалося вище, у його ухиленні від виконання батьківських обов`язків. З огляду на вищевказане, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити та позбавити батьківських прав відповідача щодо його сина - [PERSON] , [INFO] . Суд зауважує, що за ч. 2 ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав не звільняє батьків від обов`язків по утриманню дитини. Згідно зі ст. 180, ч.ч. 1-2 ст. 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері,батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). У відповідності до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказаний розмір є гарантованим. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а також те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд вважає, що є підстави для зміни способу стягнення аліментів, визначених раніше судом. Згідно з п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи те, що позивачкою судовий збір не сплачено, суд стягує відповідну суму судового збору у 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за розгляд судом вимоги немайнового характеру з відповідача на користь держави.

Outcome: approved