Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

У лютому 2024 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, в якому вказував, що відповідачі є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] - дитини з інвалідністю та діагнозом: двостороння сенсоневральна глухота. В той же час [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема зловживаючи спиртними напоями та ведучи асоціальний спосіб життя, не здійснює належний догляд та утримання сина, періодично залишаючи його без догляду на тривалий час, у зв`язку з чим останній знаходиться на опікуванні бабусі, не забезпечує здобуття сином загальної середньої освіти. У зв`язку з цим [PERSON] неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків (14 квітня 2023 року - за ч. 1 ст. 184 КУпАП; 27 вересня 2023 року - за ч. 2 ст. 184 КУпАП). Неодноразові профілактичні бесіди з відповідачкою щодо необхідності зміни відношення до дитини не призводили до сталого позитивного результату. Аналогічно [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема з весни 2023 року проживає окремо від родини, не спілкується з сином, не приймає участі в його вихованні та навчанні, не забезпечує здобуття сином середньої освіти та витрачає соціальну допомогу, яку сплачує держава на користь [PERSON] , на свої власні потреби. У зв`язку з цим [PERSON] 05 лютого 2024 року притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП за ухилення від виконання батьківських обов`язків. Враховуючи вказані обставини, з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дитини, позивач просив позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] , передати його опікунському органу для подальшого влаштування, а також стягнути з кожного з відповідачів аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів їх заробітку - до повноліття сина. В судовому засіданні представниця позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважаються належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи за місцем їх реєстрації, причини неявки суду не повідомили. Представниця третьої особи без самостійних вимог - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, вказуючи на наявність передбачених законом підстав для позбавлення відповідачів батьківських прав. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представниця позивача не заперечувала проти такого порядку вирішення спору. Заслухавши пояснення представниці позивача [PERSON] , представниці третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , думку неповнолітнього [PERSON] , опитаного в присутності перекладача [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема суд встановив, що відповідачі є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] - дитини з інвалідністю та діагнозом: двостороння сенсоневральна глухота (а.с. 6, 7). В той же час [PERSON] , періодично вживаючи спиртні напої, не завжди здійснює належний догляд та утримання сина (залишаючи здійснення догляду сина на бабусю), не здійснює необхідні та достатні заходи, направлені на здобуття сином загальної середньої освіти. У зв`язку з цим [PERSON] неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків (14 квітня 2023 року - за ч. 1 ст. 184 КУпАП; 27 вересня 2023 року - за ч. 2 ст. 184 КУпАП). Профілактичні бесіди з відповідачкою щодо необхідності зміни відношення до дитини призводили до нетривалого позитивного результату (а.с. 14, 15, 16, 17, 19, 21, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 32, 35). Батько [PERSON] з весни 2023 року проживає окремо від родини, не забезпечує здобуття сином загальної середньої освіти та тривалий час витрачав соціальну допомогу, яку сплачувала держава на користь [PERSON] , на інші потреби. У зв`язку з цим [PERSON] 05 лютого 2024 року притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП за ухилення від виконання батьківських обов`язків (а.с. 14, 16, 17, 18, 19, 23, 25, 27, 28, 29, 30, 33, 34, 35). Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України при вирішенні спору з`ясував думку неповнолітнього [PERSON] , який зазначив, що він не бажає проживати та спілкуватися з матір`ю у зв`язку з її негативною поведінкою (періодичним вживанням спиртних напоїв, випадками відсутності за місцем проживання) та відношенням до нього. При цьому стверджував, що [PERSON] опікується ним, як сином, зокрема забезпечує його харчуванням, чистим одягом, предметами побуту, допомагає у навчанні, проводить з ним дозвілля тощо. Водночас [PERSON] виявив бажання проживати з батьком та пояснив, що він часто відвідує батька, який проводить з ним дозвілля, купляє йому солодощі, одяг, інші речі, декілька разів давав гроші. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3, 5 ст. 150, ч.ч. 1, 3 ст. 155, ст. 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В той же час у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: «Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним». Фактичне розірвання сімейних зв`язків, що означає позбавлення дитини її коріння, може бути виправдане лише за виняткових обставин, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року). Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (у справах, що стосуються прав та інтересів дитини), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Водночас, згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Тому ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини (зокрема вік, стан здоров`я [PERSON] , його відносини з батьками, ступінь виконання останніми батьківських обов`язків), приймаючи до уваги думку та пояснення неповнолітнього [PERSON] , суд вважає необхідним відмовити в позбавленні відповідачів батьківських прав, однак попередити останніх про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання сина і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням Сідоріними батьківських обов`язків. З урахуванням наведеного також не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідачів аліментів на утримання сина та судових витрат.

Outcome: dismissed