Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з грудня 2004 року по листопад 2018 року відбував покарання в секторі максимального рівня безпеки державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)», що в с. Городок Рівненського району Рівненської області. Умови його перебування у зазначеній установі були незадовільні, на підтвердження чого наявні звіти за результатами моніторингового візиту у 2013 та 2018 роках працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини спільно з представниками громадськості. Також це підтверджується рішеннями судів у справах стосовно інших засуджених. Через ці незадовільні умови утримання йому була заподіяна моральна шкода, яку він визначив у розмірі 10000 грн. та просить стягнути з Державного бюджету України. Одночасно просив звільнити його від сплати судового збору через відсутність коштів. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 29.12.2023 р. провадження у справі було відкрито. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 29.12.2023 р. позивача було звільнено від сплати судового збору. На клопотання позивача суд постановив ухвалу про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. 19.01.2024 р. від Міністерства юстиції України надійшов відзив. Зазначають, що позивач посилається на частину четверту статті 82 ЦПК України та на справи № 460/2834/18, № 460/520/19, № 1740/2432/18, № 460/2999/18 і детально розписує постанову Верховного Суду у справі № 460/2851/18. Проте, ні постановою Верховного Суду у справі № 460/2851/18, ні рішеннями у справах № 460/2834/18, № 460/520/19, № 1740/2432/18 та № 460/2999/18, на які посилається позивач, не було встановлено обставин порушення прав [PERSON] , оскільки в жодній з вищезазначених справ він не був стороною. При заявлені позову про відшкодування моральної шкоди потрібно звертати увагу на причетність відповідача до заподіяння шкоди. Також, у своїй постанові від 12.09.2018 у справі № 335/11779/16-ц Верховний Суд вказав, що сама лише наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. З аналізу законодавства вбачається, що презумпції відшкодування моральної шкоди не існує, а тому у позивача виникає обов`язок доказування не тільки наявності такої шкоди, але і неправомірності дій заподіювача шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, а також вини особи. Відповідно, право на моральну шкоду не гарантує її безумовного відшкодування, це право повинна довести особа, яка звертається до суду із відповідною вимогою. Проте, позивачем не підтверджено заподіяння йому моральної шкоди. Враховуючи зазначене позовна заява є безпідставною та необґрунтованою, а тому у задоволенні позову просять відмовити. 28.01.2024 р. від державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» надійшов відзив. Зазначають, що позивач не довів, що неправомірними діями відповідача йому була заподіяна моральна шкода. Позивач не звертався із заявами чи скаргами на неналежні умови його утримання. А покликання на рішення судів щодо інших засуджених (справи № 460/2834/18, № 460/520/19, № 1740/2432/18, № 460/2999/18), якими було визнано порушення прав цих засуджених, не може слугувати підтвердженням того, що й права позивача були порушені. До того ж адміністрація установи постійно працює над покращенням умов утримання засуджених. Тому у задоволенні позову просять відмовити. 01.02.2024 р. до суду надійшли письмові пояснення від Державної казначейської служби України. Зазначають, що описані позивачем твердження на обґрунтування позову є скопійованими зі звіту за результатами моніторингового візиту Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, та не містять власних думок чи власних тверджень позивача. За змістом позову Казначейство не вбачає вказівку позивача на порушення його особистих немайнових прав, що забезпечує його природне існування. Тому у розумінні ч.1 ст. 4 ЦПК України позивач не вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними. Також вважають, що наявність певних недоліків в роботі ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» сама по собі не свідчить про незаконність чи протиправність їх діяльності. У позивача виникає обов`язок доказування не тільки наявності моральної шкоди, але і неправомірності дій заподіювача шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, а також вини особи. А цього позивач не зробив. Тому у задоволенні позову просять відмовити. Справу просять розглядати без представника Казначейства. В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив про обставини, що описані в позові. Додатково пояснив, що у нього немає претензій щодо умов утримання у 2013 році, і пізніше, а є претензії щодо умов утримання у 2018 році, коли був останній моніторинговий візит Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Зазначає, що він відбував покарання у всіх приміщеннях камерного типу, і всі вони не відповідали належним умовам утримання. Доказів переміщення його з однієї камери утримання до іншої у нього немає. Вважає справедливим заявлений розмір компенсації за завдану моральну шкоду у сумі 10000 грн. У судових дебатах заявив, що йому не важливо, яку суму присудить суд, йому важливо щоб суд визнав порушення його прав та у зв`язку з цим щоб суд визнав факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Представники державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» та Міністерства Юстиції позов не визнали з підстав, що були викладені у відзиві. Наголосили, що позивач не звертався зі скаргами на неналежні умови утримання, не довів суду факт заподіяння йому моральної шкоди, тому у задоволенні позову просять відмовити. Представник Державної Казначейської служби України на розгляд справи не з`явився. Згідно заяви просять справу розглядати без їх участі. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Обставини, які були встановлені при розгляді справи. Позивач свій позов мотивує тим, що за весь період відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, адміністрацією державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» порушувалися житлово-побутові та санітарні вимоги щодо умов утримання засуджених, зокрема приміщення камери, в якій він утримувався, є надто вузькими; штучне освітлення не достатнє, природне освітлення та вікна відсутні, вентиляція дуже слабка; площа приміщення, в якому позивач відбував покарання до етапування замала; незадовільний стан санвузлів; прогулянковий дворик не відповідає встановленим вимогам через вкрай недостатню площу. Вважає, що зазначеними вище діями, йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 10 000 грн. Таку компенсацію за кожний день перебування в таких умовах становить всього 1 грн. 95 коп., що вважає розумним та справедливим. Позивач також покликається на рішення судів у справах за позовами інших засуджених, якими було встановлено порушення їх прав та неправомірні дії відповідача по відношенню до позивачів. При розгляді справи пояснив, що у нього немає претензій щодо умов утримання у 2013 році і пізніше, а є претензії щодо умов утримання у 2018 році. У судових дебатах заявив, що йому не важливо, яку суму присудить суд, йому важливо щоб суд визнав порушення його прав та у зв`язку з цим щоб суд визнав факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач відбував покарання в секторі максимального рівня безпеки для тримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі державної установи «Городищенська виправна колонія(№96)» з 21 жовтня 2004 року до 15 листопада 2018 року. Порядок і умови виконання та відбування покарання у виді довічного позбавлення волі визначені статтею 151 КВК України, якою, зокрема, встановлено, що засуджені, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, розміщуються в приміщеннях камерного типу, як правило, по дві особи і носять одяг спеціального зразка. За заявою засудженого та в інших необхідних випадках з метою захисту засудженого від можливих посягань на його життя з боку інших засуджених чи запобігання вчиненню ним злочину або при наявності медичного висновку за постановою начальника колонії його можуть тримати в одиночній камері. На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу. Разом з тим, ст. 115 КВК України покладає на відповідача обов`язок створити позивачу необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. При цьому норми Кримінально-виконавчого кодексу України та Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених Міністерством юстиції України від 28.08.2018 року № 2824/5, не містять приписів, які б розкрили поняття «необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни» та встановлювали б відповідні вимоги до влаштування санвузлів в камерах колонії. Норма площі камери до 21.01.2010 року становила не менше трьох метрів квадратних на одного засудженого, починаючи з 2010 року норма площі становила не менше чотирьох метрів квадратних (ст. 115 КВК України із змінами від 21.01.2010 року). Тобто розміри камер, в яких утримувався позивач, відповідали вимогам утримання засуджених до довічного позбавлення волі. Пунктом 15 частини 1 статті 18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» встановлено, що посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, зобов`язані створювати належні умови для тримання засуджених і осіб, узятих під варту, їх комунально-побутового і медико-санітарного забезпечення. Відповідно до пункту 1 Положення про державну установу «Городищенська виправна колонія (№96)», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 20 березня 2020 року № 1098/5, ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» є державною установою, яка входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України, органом управління виправної колонії є Міністерство юстиції України. Діяльність виправної колонії контролюється та координується Західним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та Депертаментом з питань виконання кримінальних покарань. Згідно з підпунктами 4 та 12 пункту 5 вказаного Положення виправна колонія відповідно до покладених на неї завдань створює необхідні умови для забезпечення прав та законних інтересів засуджених, здійснює матеріально-побутове забезпечення засуджених, які тримаються у виправній колонії, відповідно до вимог нормативно-правових актів; створює їм побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Відповідно до пункту 13 Положення виправна колонія утримується за рахунок коштів державного бюджету та інших джерел, не заборонених законодавством. За результатами моніторингового візиту Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 22 серпня 2018 року (а.с. 20-23) рекомендовано Міністерству юстиції України забезпечити: право на приватність у банному комплексі (обладнати душові кабіни шторками/перегородками); належне штучне освітлення в жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації; норму жилої площі на кожного засудженого в окремих жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації; провести ретельну перевірку фактів затримки/невідправки кореспонденції засуджених; вжити заходів щодо повної реконструкції сектору максимального рівня безпеки, в якому відбувають покарання засуджені до довічного позбавлення волі в умовах, які є несумісними з повагою до людської гідності; повідомити до 28 вересня 2018 року Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про вжиті заходи реагування за фактами виявлених порушень прав людини, додавши копії матеріалів перевірки та управлінських рішень. Таким чином, рекомендації щодо забезпечення належних умов утримання засуджених у ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» та усунення виявлених недоліків, які негативно впливають на забезпечення умов утриманих у ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)», надані Державній пенітенціарній службі України та Міністерству юстиції України. За підсумками моніторингових візитів не встановлено обов`язкових дій для ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» в частині покращення житлово-побутових умов засуджених, які утримуються у такій колонії, а рекомендовано покращити умови їх праці. При цьому, під час моніторингового візиту у 2018 році зазначено, що адміністрацією установи в цілому вживаються заходи щодо приведення умов тримання засуджених, які є сумісними з повагою до людської гідності відповідно до міжнародних стандартів. У структурних дільницях виправної колонії поступово проводяться відповідні будівельні та ремонтні роботи та вживаються заходи, спрямовані на покращення умов тримання засуджених. Таким чином, моніторинговою групою, у звіті за 22.08.2018 року встановлено здійснення відповідачем певних заходів щодо приведення умов тримання засуджених, що вказує на вчинення дій зі сторони відповідача на покращення умов тримання засуджених. Окрім того, відповідно до акта комісії від 10.07.2017 р., затвердженого начальником державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)», згідно з яким 10.07.2017 року було проведено обстеження приміщення прогулянкових двориків в секторі максимального рівня безпеки для засуджених до довічного позбавлення волі на предмет готовності до експлуатації. В результаті обстеження встановлено, що площа прогулянкових двориків становить 12,1 м2, такі готові до експлуатації. Також відповідно до Технічного паспорту гуртожитку №4 інвентаризаційна справа №50 та плану поверхів в камерах є віконні прорізи розміром 0,93*1,2 м, в камерах встановлені санвузли, що обладнані унітазом та зливним бачком та умивальником. Санітарні вузли у камерах відгородженні суцільною перегородкою висотою, що не менша 1 м з дверима, що відчиняються ззовні. Вентиляцію в камерах передбачено природну. Для збільшення доступу природного світла до вікон камер, де утримуються засуджені до довічного позбавлення волі, на світловому ліхтарі замінено прозору покрівлю. Прогулянкові дворики для засуджених сектору приведенні у відповідність до чинного законодавства - площа одного прогулянкового дворика становить більше 12 м2. Доступ свіжого повітря під час проведення прогулянок засудженими сектору регулюються 6-ма вентиляційними вікнами, які розміщені поряд з прогулянковими двориками. Міністерством юстиції України у серпні 2019 року було прийнято рішення про виділення коштів на проведення капітальних ремонтів об`єктів установ ДКВС, які потребують невідкладного проведення ремонтів у 2019 році. Державною установою «Городищенська виправна колонія (№96)» було створено робочу групу по координації дій з виконання ремонтно-будівельних робіт на об`єкті «Капітальний ремонт гуртожитку № 4 з влаштуванням прогулянкових двориків». З метою належного тепло забезпечення гуртожитку № 4 виконано капітальний ремонт з влаштуванням прогулянкових двориків з гідрохімічною промивкою системи опалення. Також збільшення житлової площі камери шляхом демонтажу між камерних стін, влаштування мембранної покрівлі будівлі та прозорого покриття світлового ліхтаря шляхом установлення і розбирання зовнішніх інвентарних риштувань трубчастих висотою до 16 м для мурування облицювання та свердлення отворів в цегляних стінах, влаштування прогулянкових двориків біля будівлі сектору. П`ять прогулянкових двориків для засуджених сектору приведені у відповідність до чинного законодавства - площа одного прогулянкового дворика становить більше 12 м2. Всього прогулянкових двориків на секторі довічного позбавлення волі 7 шт., з них 2 шт. для гри в настільний теніс та для занять вправами на тренажерах. Доступ свіжого повітря під час проведення прогулянок засудженими сектору регулюється 6-ма вентиляційними вікнами, які розміщені поряд з прогулянковими двориками. У весняно-літні період під час підвищення загальної температури повітря дані вікна постійно відкриті, а в осінньо-зимовий за їх допомогою здійснюється щоденне провітрювання. Суд також звертає увагу, що відповідно до статті 8 КВК України засуджені мають право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату. Отже, в разі звернення засудженого з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, про отримання таких, адміністрацією надається засудженому талон-підтвердження. Разом з тим, позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що під час його утримання в державній установі «Городищенська виправна колонія (№96)» його не влаштовували житлово-побутові чи матеріальні умови утримання. Не надано також і доказів звернення до адміністрації із заявами про покращення його житлово-побутових чи матеріальних умов утримання під час відбування покарання у державній установі «Городищенська виправна колонія (№96)». Норми законодавства, які застосовує суд. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. У Главах 20 - 22 ЦК України врегульовано особисті немайнові права фізичної особи, які, зокрема, не мають економічного змісту (частина друга статті 269 ЦК України). До особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи відноситься право на життя, право на усунення небезпеки, яка загрожує життю та здоров`ю, право на охорону здоров`я, право на медичну допомогу, право на інформацію про стан свого здоров`я, право на таємницю про стан здоров`я, право на свободу, право на особисту недоторканість, право на донорство, право на сім`ю, право на опіку та піклування, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля. Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності з відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювання шкоди. Звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладає на позивача обов`язок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесенні позивачем, з обґрунтуванням розміру компенсації. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Однак, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів заподіяння їй моральної шкоди та обґрунтування розміру компенсації такої шкоди. У постанові від 12.09.2018 року у справі № 335/11779/16-ц Верховний Суд вказав, що сама лише наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому, правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. У рішенні від 12.07.2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд зазначив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Це підтверджує думку про те, що поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним та таким, що потребує кропіткого дослідження в кожному окремому випадку. Висновки суду. Відповідно, до вимог чинного цивільного процесуального законодавства, обставини, зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди, мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Проте, позивачем не підтверджені належними засобами доказування обставини про заподіяння йому моральної шкоди, наявність самої шкоди, а позивач цитує рішення у справах № 460/2851/18, № 460/2834/18, № 460/520/19, № 1740/2432/18 та № 460/2999/18, в яких не досліджувалася протиправна бездіяльність ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» відносно позивача, оскільки останній не був стороною в таких справах. На думку позивача, для стягнення на його користь в рахунок компенсації моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень є сам факт визнання судами у справах № 460/2851/18, № 460/2834/18, № 460/520/19, № 1740/2432/18 та № 460/2999/18, в яких позивач не був стороною, протиправною бездіяльності ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» щодо незабезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов тримання у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі. Згідно частини четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановленні рішеннями суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справ, не є обов`язковою для суду. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/14 (провадження №12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненні іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, які беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшли своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні фактам відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, зазначеної в постанові від 12.03.2020 у праві № 303/5519/18-ц, від 10.04.2019 у справі № 127/7370/17 та у постанові від 20.03.2019 у справі № 750/8986/17 правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Суд надає оцінку фактичним обставинам справи крізь призму аргументів та доказів. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж встановленні під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Також, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на звіт за результатами моніторингового візиту до установи представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у 2013 році, а також за результатами візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини проведеного у 2018 році. У звіті за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначено, що адміністрацією установи в цілому вживаються заходи щодо приведення умов тримання засуджених, які є сумісними з повагою до людської гідності відповідно до міжнародних стандартів та те, що у структурних дільницях виправної колонії поступово проводяться відповідні будівельні та ремонтні роботи і вживаються інші заходи, спрямовані на покращення умов тримання засуджених. Тобто адміністрація установи відбування покарання здійснювала належні від них заходи, що були спрямовані на належне утримання засуджених. Позивач у судовому засіданні просив визнати факт неналежного його утримання під час відбування покарання в ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)», і при цьому заявив, що для нього не є важливою сума відшкодування моральної шкоди. Проте у даному провадженні суд не може встановити факт неналежного утримання засудженого, тому що позов був заявлений про відшкодування моральної шкоди, і предметом позову не є встановлення того чи іншого факту, що має юридичне значення. Суд погоджується з позицією третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору про те, що за змістом позову Казначейство не вбачає вказівку позивача на порушення його особистих немайнових прав, що забезпечує його природне існування. За наведеного наявні підстави для відмови у задоволенні позову. Розподіл судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 та ст. 142 ЦПК України. Позивач був звільнений від сплати судових витрат. Суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Тому судові витрати покладаються на державу.

Outcome: dismissed