Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-16 00:00:00

15.05.2023 року позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що предметом спору є договір позики від 08.09.2016 року, укладений між відповідачем [PERSON] (далі Відповідач 1) та відповідачем [PERSON] (далі Відповідач 2) у формі боргової розписки. Згідно договору позики, [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 300 000,00 доларів США, що складали 8\~016 000 грн., які він зобов`язувався повернути до 01 березня 2017 року. 05.02.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики у розмір 8\~148\~000 грн. основного боргу та суми інфляційного збільшення в розмірі 2\~232\~911,15 грн. Крім того, в іншому суді на підставі цієї ж розписки за позовом [PERSON] до позивача [PERSON] та її чоловіка [PERSON] слухається справа № 216/6981/20 про звернення стягнення на майно. 03.03.2023 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення, згідно якого [PERSON] відмовлено в позові до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02.05.2023 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено частково та стягнуто з відповідача-2 на користь відповідача - 1 отримані у позику за договором позики від 08 вересня 2016 року грошові кошти як суму основного боргу, в загальному розмірі 8148000 (вісім мільйонів сто сорок вісім тисяч),00 грн. Звернувшись двічі з позовами з того самого предмету, [PERSON] , як вважає позивач, зловживає своїми правами та вводить суди в оману. Крім того, при розгляді справи № 206/501/20 [PERSON] не було надано оригінал розписки на експертизу, не дозволивши використати методику встановлення часу складання документу та частково пошкодити розписку, таким чином перешкоджав становленню справжньої правової природи незалежно від найменування документа. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 30.04.2020 року було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] . Позивачем зазначено, що на період укладення договору позики її чоловік діяв, в тому числі від її імені та в її інтересах, як дружини. Однак, остання отримані кошти не бачила, їх не отримувала, згоду на укладання договору позики чоловікові [PERSON] не надавала та взагалі не знала про існування боргової розписки. З огляду на викладене та із зазначених підстав позивач просить визнати недійсним договір позики, нібито укладений між відповідачем -1 та відповідачем-2 08.09.2016 року на суму 300\~000,00 доларів США. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2023 року зазначену цивільну справу передано за підсудністю до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу. 13.06.2023 року матеріали цивільної справи надійшли за підсудністю до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу. Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 19.06.2023 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.09.2023 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2023 року про передачу справи за підсудністю залишено без задоволення, а ухвалу суду від 17.05.2023 року без змін. 19.07.2023 року представник відповідача [PERSON] адвокат Гапонець А.А. подала до суду клопотання про закриття провадження у справі, у зв`язку із відсутністю предмета спору. В обґрунтування клопотання зазначила, що що [PERSON] достеменно знала про існування судової справи № 206/501/20, якою вирішувалось питання щодо стягнення з її чоловіка [PERSON] заборгованості за договором позики, однак нею не було вчинено жодної процесуальної дії для залучення її при розгляді вказаної справи, якщо вона вважала, що правовідносини, які склались між [PERSON] та [PERSON] стосуються неї. Більш того, [PERSON] та [PERSON] , розуміючи наявність заборгованості за договором позики перед [PERSON] , бажаючи уникнути відповідальності по поверненню взятих у борг коштів, протягом тривалого часу вчиняли недобросовісні дії, такі як: намагання поставити під сумнів взяті на себе зобов`язання; здійснення в судовому порядку розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] після звернення [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості; звернення [PERSON] 05.03.2020 до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовними вимогами до [PERSON] про розподіл майна, яке набуте у період шлюбу (справа № 216/1327/20); звернення [PERSON] 15.05.2023 до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним. Крім того, представник зазначає, що твердження [PERSON] , якими остання обґрунтовує наявність спору повністю спростовуються встановленими апеляційною та касаційною інстанціями обставинами. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Гапонець А.А. заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача, просила закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору, з підстав, викладених у раніше поданому клопотанні. Відповідач-2 [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином та завчасно. 21.03.2024 року на адресу суду надіслав лист, в якому висловив згоду з вимогами позивача, який не може бути взятий до уваги судом як заяву по суті справи, оскільки вона не відповідає вимогам ч.2 ст. 174 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши в судовому засіданні наявні письмові докази, судом встановлені наступні обставини. Судом встановлено, що згідно копії розписки [PERSON] (відповідач-2) взяв у [PERSON] (відповідач-1) в борг 300 тисяч доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 01.03.2017 року. Розписка написана та підписана власноручно [PERSON] (а.с. 6). Згідно копії додатку до договору займу (розписки) б/н від 08.09.2016 сторони дійшли згоди, що виконання умов договору позики (розписки) від 08.09.2016 буде здійснюватися 01.03.2017 року за адресою [ADDRESS] , кафе «ТЕРМИ Придніпровськ». Зазначений документ підписано [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до положень\~статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», \~суд при здійсненні судочинства може\~\~використовувати\~\~текст судового рішення,\~\~який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного\~\~державного\~\~реєстру судових рішень. Як слідує із даних Єдиного\~\~державного\~\~реєстру судових рішень, заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2020 року по справі № 206/501/20 було частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором позики від 08 вересня 2016 року у розмірі 8 148 000 гривень (вісім мільйонів сто сорок вісім тисяч гривень 00 копійок), а також витрати з оплати судового збору у розмірі 10510,00 гривень, в решті позовних вимог - відмовлено. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року по справі № 206/501/20, задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення та заочне рішення скасовано. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023 року по справі № 206/501/20 в позові [PERSON] відмовлено повністю. Постановою Дніпровського апеляційного суду по справі № 206/501/20 від 02 травня 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023 року скасовано, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 08 вересня 2016 року задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] отримані у позику за договором позики від 08 вересня 2016 року грошові кошти, як суму основного боргу, в загальному розмірі 8 148000 (вісім мільйонів сто сорок вісім тисяч), 00 грн. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат. В ході судового розгляду цивільної справи № 206/501/20 були встановлені наступні обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами, а саме: матеріали справи містять копію письмової розписки, за змістом якої\~\~ [PERSON] 08 вересня 2016 року взяв у [PERSON] триста тисяч доларів США та зобов`язався повернути всю суму до 01 березня 2017року; в копії Додатку до Договору займу (розписки) від 08 вересня 2016року, що наданий позивачем, сторони дійшли згоди щодо місця виконання договору займу (розписки) від 08 вересня 2016року, вказавши про здійснення виконання 01 березня 2017року в кафе «ТЕРМИ Придніпровськ» за адресою: [ADDRESS] . У висновку експертів № 445/446/447/448-22 від 05 вересня 2022 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 206/501/20, експерти зробили висновок про те, що рукописні записи, якими виконаний текст розписки про отримання грошових коштів від 08 вересня 2016 року, виконані [PERSON] ; також підпис від імені [PERSON] розташований поруч з рукописним записом «8.09.2016г.» у розписці про отримання грошових коштів від 08 вересня 2016 року - виконаний [PERSON] . Отже, у даній справі підтверджено обставини про те, що текст розписки від 08 вересня 2016 року виконано [PERSON] та останній заперечував обставини з приводу того, що він отримував від [PERSON] кошти в позику в розмірі, що зазначений в розписці; та наявність зазначеної обставини відповідач пов`язував із тим, що між ним та позивачем існували інші фінансові відносини, не пов`язані із отриманням коштів в борг; також дата написання тексту розписки не відповідає фактичним обставинам. Встановлено, що мало місце втілення волі [PERSON] \~\~у письмовому вираженні на отримання коштів у [PERSON] та їх повернення відповідно до обставин визначених у розписці; [PERSON] втілив свою волю та власноруч у розписці зазначив про те, що саме він, 08.09.2016 року взяв у [PERSON] грошові кошти. [PERSON] не навів жодного доказу з приводу того, що його волевиявлення не було вільним, здійснювалось під впливом і не відповідало його внутрішній волі. Зміст зобов`язання в наведеній розписці (договорі позики) викладено досить зрозуміло, оскільки системний аналіз договору позики давало підстави суду для висновку про те, що справжня воля сторін договору зводилась до необхідності врегулювання договірних відносин в разі отримання однією особою коштів у визначеному розмірі та обсягу зобов`язань для другої особи у якої, з огляду на договірні відносини, виник правовий обов`язок повернути кошти в розмірі 300000,00доларів США. Тому, умови викладені в письмовому договорі, що оформлений та підписаний обома сторонами, якими була погоджена сума, строк повернення та умови щодо місця виконання договору повинні виконуватись належним чином, та суд помилково припускав що між сторонами могли існувати інші відносини не пов`язані із позикою і за таких обставин виходив з того, що між сторонами виникли права та обов`язки, не ті, що виникають із змісту розписки - договору позики. Відмова позивача надавати експертам дозвіл на пошкодження оригіналу документу та заперечення проти використання руйнуючих розписку методів дослідження під час проведення експертизи не вплинула на відносини, що виникли у такий спосіб щоб виключати правомірність правочину. Отже до спростування презумпції правомірності письмового договору укладеного між\~\~ [PERSON] та [PERSON] , всі права набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Та стосовно обставин справи спростування презумпції правомірності не було, оскільки недійсність правочину /договору позики/ прямо законом не встановлена, та [PERSON] \~\~не довів тих обставин, якими обґрунтовував свої заперечення з приводу того, що він не укладав розписки (договору позики) і не отримував за нею грошей. Крім того, ухвалою Верховного Суду по справі № 206/501/20 від 26.06.2023 року з урахуванням того, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2023 року не вирішувалося питання про права та обов`язки\~\~ [PERSON] , яка не брала участі у справі, касаційне провадження за її касаційною скаргою закрито. Верховний Суд висловив наступну позицію: «…аналіз оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що апеляційним судом не вирішувалося питання про\~права, свободи, інтереси та (або) обов`язки [PERSON] . Посилання у позові на те, що житловий будинок належить [PERSON] та його дружині [PERSON] на праві спільної сумісної власності не свідчить про те, що оскарженою постановою апеляційного суду\~у справі про стягнення боргу за договором позики\~вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки [PERSON] ». Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.07.2023 по справі № 206/501/20 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, постанову Дніпровського апеляційного суду від 02.05.2023 у частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення позики залишено без змін. Таким чином, постанова Дніпровського апеляційного суду від 02.05.2023 та Постанова Верховного Суду від 07.07.2023 станом на теперішній час вступили в законну силу. Відповідно до ч.4\~ст.82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому, доводи представника позивача в частині того, що станом на час судового розгляду по рішенню про стягнення з [PERSON] , [PERSON] коштів не отримував, що свідчить про зловмисну домовленість відповідачів з метою замаху на належне майно позивача, судом до уваги не беруться, оскільки, мають інший зміст, ніж встановлено зазначеними судовими рішеннями, обставини по яким, в силу приписів ч.4 ст. 82 ЦПК України, не можуть бути переоцінені судом. Щодо інших підстав позову, суд зазначає, що статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із статтями\~1046,\~1047 ЦК України\~договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Підставою недійсності правочину відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. У пункті 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз`яснено, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріального засвідчена (частини перша, друга та третя статті 65 СК України). Для укладання договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Зазначене узгоджується із практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 26 вересня 2018 року в справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18 листопада 2019 року в справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18), від 27 листопада 2019 року в справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18), від 24 березня 2020 року в справі № 521/20211/16-ц (провадження № 61-47423св18). Таким чином, оскільки при укладенні договору позики від 08.09.2016 року [PERSON] згода на його укладання іншим з подружжя позивачем [PERSON] не була потрібна, тому, суд не вбачає правових підстав для визнання спірного договору позики недійсним. Відтак, позов задоволенню не підлягає. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача 1 щодо відсутності предмету спору, оскільки, відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, чим, в даному випадку, і скористалася позивач, подаючи вказаний позов. В силу положень\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати відшкодуванню не підлягають

Outcome: dismissed