Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

Позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року у розмірі 174629,37 доларів США, а саме: прострочена заборгованість 98874,13 доларів США; прострочена заборгованість по нарахованих процентах 75755,24 доларів США. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 26 листопада 2007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк») укладено Кредитний договір №770/42-84-07, згідно якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 121880 доларів США, зі сплатою 12,25 (дванадцять цілих двадцять п`ять) відсотків річних, та порядком погашення суми основної заборгованості до 05 числа кожного місяця згідно графіку з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 05 листопада 2032 року. У порушення умов кредитного договору, позичальник [PERSON] , свої зобов`язання належним чином не виконав в результаті чого станом на 15.04.2020 року має заборгованість: за кредитом 98874,13 дол.США; за відсотками 75755,24 дол.США. Представник відповідача адвокат Осів П.В. у відзиві на позов відносно задоволення позову заперечив, та зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність заборгованості за кредитним договором, надані позивачем розрахунки заборгованості за кредитним договором не відповідають умовам кредитного договору та фактичним обставинам, строк дії кредитного договору закінчився достроково відповідно до умов кредитного договору, а тому позивач втратив право нараховувати проценти за користування кредитними коштами, банк наведене не врахував та продовжив нарахування процентів після дострокового закінчення строку дії кредитного договору, які відповідачем сплачено в сумі 44264,40 доларів США, що на думку відповідача повинні бути направлені на погашення заборгованості за кредитом, позивачем пропущено позовну давність. Заявив клопотання про застосування наслідків пропущення позовної давності. Також у відзиві на позов відповідачем поставлено позивачу питання у порядку ст.93 ЦПК України, а саме: 1. Чи отримано банком сплачену [PERSON] відповідно до п.3.3.15 Кредитного договору №770/42-84-07 від 26.11.2007 комісію за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту? Надано докази надсилання іншому учаснику справи відзиву на позов. Позивач скористався правом на надання відповіді на відзив у порядку статті 179 ЦПК України та подав відповідь на позов, а також подав заяву свідка. Представник відповідача адвокат Осів П.В. подав заперечення на відповідь позивача. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог банку відмовлено. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» залишено без задоволення. Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 липня 2023 року касаційну скаргу акціонерного товариства «Сенс Банк», яка підписана представником Панченком Дмитром Вікторовичем, задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року скасовано і передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому Верховний Суд зазначив, що: при відмові у задоволенні позову суди послалися на те, що згідно з пунктом 4.5. укладеного між сторонами договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року у разі невиконання (неналежного) виконання позичальником своїх обов`язків, визначених пунктами 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (пеню). Отже, сторони домовилися про обов`язкову зміну строку виконання зобов`язань за цим кредитним договором у разі невиконання (неналежного виконання) [PERSON] умов договору щодо повернення кредиту та інших обов`язкових платежів більше ніж 60 календарних днів. У зв`язку із неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, прострочення по сплаті тіла кредиту більше 60 днів виникло 05 січня 2009 року в сумі 711,10 доларів США. Тому саме 05 січня 2009 року відбулася зміна строку виконання кредитного зобов`язання позичальником у повному обсязі, а в банку припинилося право нараховувати проценти за користування кредитом відповідно до умов договору, після чого банк не вправі здійснювати нарахування таких процентів. Тому позовні вимоги про стягнення заборгованості по нарахованих процентах у сумі 75 755,24 доларів США є необґрунтованими. Суди зазначили, що право на позов щодо стягнення суми заборгованості по кредиту виникло у позивача саме з 05 січня 2009 року і відповідно саме з даної дати починає перебіг строк позовної давності. Із цим позовом банк звернувся 04 травня 2020 року, тобто, з пропуском позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем; в апеляційній скарзі (т. 2, а. с. 130-135) та касаційній скарзі банк зазначав, що сторони погодили нові умови кредитного договору на підставі додаткової угоди № 4 від 22 жовтня 2014 року, укладеної між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] про внесення змін до договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року. Банк вказував, що сторони погодили нові умови кредитування із визначенням суми заборгованості та процентів, щомісячних платежів підписанням додаткових угод і пункт 4.5 у додаткових угодах відсутній; суди не надали оцінки тому факту, що 22 жовтня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 4 про внесення змін до договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року (т. 1, а. с. 14-22), якою сторони дійшли згоди договір кредиту викласти в новій редакції із встановленням розміру заборгованості за кредитом та відсотками, відсоткову ставку, детальний розпис сукупної вартості кредиту (т. 1, а. с. 14-22). Пункт 4.5 у додатковій угоді від 22 жовтня 2014 року (умова про настання строку виконання кредитного зобов`язання позичальником у повному обсязі) відсутній; суди не встановили, коли настав строк виконання зобов`язання, з урахуванням умов додаткової угоди № 4 про внесення змін до договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, не визначили коли почав перебіг позовної давності за вимогами про стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитом, не встановили за який період банком нараховані проценти за користування кредитом. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню відповідно до нижченаведеного. 26.11.2007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк») було укладено Кредитний договір №770/42-84-07 (надалі Кредитний договір). Відповідно до п. 1.1. ст. 1 Кредитного договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 121880 доларів США, зі сплатою 12,25 (дванадцять цілих двадцять п`ять) відсотків річних, та порядком погашення суми основної заборгованості до 05 числа кожного місяця згідно графіку з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 05 листопада 2032 року (п.п. 1.1.1 п. 1.1. ст.1 Кредитного договору). Пункт 4.5 передбачає, що у разі невиконання (неналежного) виконання Позичальником своїх обов`язків, визначених п. п. 3.3.8, 3.3.9 цього Договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (пеню). 21 травня 2009 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та громадянин України [PERSON] підписали Додаткову угоду №2 про внесення змін до договору кредиту №770/42-84-07 від 26.11.2007 року, якою сторони внесли зміни до графіку погашення заборгованості з кінцевим терміном до 05.11.2032 року. 21 липня 2009 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та громадянин України [PERSON] підписали Додаткову угоду №3 про внесення змін до договору кредиту №770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, якою сторони підтвердили залишок заборгованості за кредитом на дату укладення додаткової угоди в сумі 117 373,10 доларів США та внесли зміни до умов кредитування, встановити відсоткову ставку у 14,4% річних та змінили графік погашення кредиту із укладенням детального розпису сукупної вартості кредиту, як додаток №1. 22 жовтня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та громадянин України [PERSON] підписали Додаткову угоду №4 про внесення змін до договору кредиту №770/42-84-07 від 26.11.2007 року, якою у зв`язку з переходом Банку на нове програмне обслуговування в ІБС FlexCube сторони дійшли згоди Договір кредиту викласти в новій редакції. 23 жовтня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та громадянин України [PERSON] підписали Додаткову угоду №6 про внесення змін до договору кредиту №770/42-84-07 від 26.11.2007 року, якою сторони підтвердили залишок заборгованості за кредитом на дату укладення додаткової угоди в сумі 99510,81 доларів США, за відсотками 54 510,03 доларів США, встановили новий графік погашення кредиту із укладенням детального розпису сукупної вартості кредиту. 09 березня 2010 року Загальними зборами акціонерів було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк». В подальшому, 26 квітня 2018 року Загальними зборами акціонерів було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства з публічного на приватне та про зміну найменування (назви) Банку з Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» є правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого з 15 жовтня 2019 року є Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Дані факти підтверджуються сторонами та визнається як позовною заявою так і наданим відзивом на позов з додатками. Вирішуючи спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд повинен встановити наявність та вид правовідносин, які виникли між сторонами, ступінь виконання сторонами своїх зобов`язань за правочином, на підставі якого виникло зобов`язання та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.ст. 11, 509 ЦК України одними з підстав виникнення зобов`язань є договори га інші правочини. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту. Також вказаний доказ подано з порушенням строків подання доказів, які передбачені статтею 83 ЦПК України, без клопотання про поновлення строку на подання доказів та про приєднання доказу до матеріалів справи. Згідно ч.ч.1, 2, 8, 10 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. Статтею 1 Закону України «По іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Отже, іпотекою може бути забезпечене лише виконання дійсного зобов`язання, або задоволення вимоги, яка може виникнути у майбутньому на підставі договору, який набрав чинності. Згідно з ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Порядок допустимості доказів визначається ч.2 ст.78 ЦПК України, яка визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Відповідно до ч. 1 ст.\~628\~ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до змісту частини першої статті 1054\~ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Відповідно до умов п.2.1 кредитного договору надання кредиту на цілі, визначені п.1.2 цього договору, проводиться шляхом видачі позичальнику готівкових грошей. Моментом (днем) надання траншу кредиту вважається день видачі позичальнику готівкових грошей в сумі кредиту (п.2.2 кредитного договору). Таким чином в силу вищенаведеного Позивач повинен довести видачу кредитних коштів відповідно до умов договору. Відповідно до п.4 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління НБУ №254 від 18.06.2003р. (зі змінами і доповненнями) операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи (п.4.2 Положення №254). Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (п.4.3 Положення №254). Залежно від виду операції та типу контрагентів первинні документи банку (паперові та електронні) класифікують за такими ознаками: а) \~ \~ \~ \~за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); б) \~ \~ \~ \~за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій) (п.4.4 Положення №254). Касовими документами оформляються операції з готівкою. Вони поділяються на прибуткові та видаткові. Касові документи оформляються відповідно до вимог, визначених нормативно-правовими актами Національного банку з організації касової роботи в банках України (п.4.5 Положення №254). Меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку) (п.4.5 Положення №254). У первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження) (п.4.8 Положення №254). Первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банками самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України. Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції (п.4.10 Положення №254). До обов`язкових реквізитів первинних документів, що використовуються для розрахунків (крім перелічених вище), також належать: назва одержувача коштів; сума операції (цифрами та словами). Сума операції може бути відображена лише цифрами, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку; номери рахунків; назва банку (одержувача та платника коштів) (п.4.11 Положення №254). Відповідно до п.2.16 Положення №254 під час приймання розрахункових документів відповідальний виконавець перевіряє правильність їх оформлення і засвідчує своїм підписом та відбитком штампа банку. Отже, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій, для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів. Предметом розгляду справи є встановлення факту виконання сторонами кредитного договору, доводи сторін базуються на твердженнях та запереченнях щодо проведення банківських та господарських операцій, наявності чи відсутності розміру заборгованості за розрахунками, відтак єдино допустимими доказами є первинні бухгалтерські документи, згідно приписів ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». У позовній заяві позивач зазначає, що до матеріалів позовної заяви додаються письмові докази, що підтверджують, обставини справи, а саме: наявність не виконаних зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту підтверджується оригіналом розрахунку заборгованості. Розрахунки вимог банку не можуть підтверджувати існування кредитної заборгованості оскільки не є документами первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Висновки щодо необхідності дослідження саме первинних документів викладені у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі №161/16891/15-ц, зокрема Верховний Суд зауважив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. У вищезгаданій Постанові Верховний Суд також вказував на те, що суди мотивували свої рішення недоведеністю банком позовних вимог належними доказами. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже суди дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами. У відповіді на відзив позивач зазначає, що наданий позивачем розрахунок відображає суму до сплати по тілу кредиту, відсотках, а також, що всупереч ст.81 ЦПК України відповідачем не надано власного розрахунку заборгованості на спростування розміру заборгованості. Також позивач зазначає, що жодна норма чинного законодавства не містить імперативної норми підтвердження розміру заборгованості виписками чи первинними документами. При цьому до відповіді на відзив позивач надав копію заяви на видачу готівки №87 від 27 листопада 2007 року. Згідно з ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~ Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1-3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.ч.1,\~2,\~8,\~10\~ст.83\~ЦПК України\~сторони та\~інші учасники\~справи подають\~докази у\~справі безпосередньо\~до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. Отже, суд враховуючи принципи змагальності та диспозитивності може вирішувати питання про приєднання доказів, які подані не з позовною заявою, лише за наявності клопотання про приєднання доказів. Позивач не заявив клопотання про поновлення процесуального строку на подання доказів та про приєднання доказів. В силу вимог ст.ст.6, 8, 19 Конституції України, ст.ст.12, 13, 83 ЦПК України суд не приймає до розгляду нові докази, які подані позивачем з Відповіддю на відзив. Щодо заяви на видачу готівки №87 від 27 листопада 2007 року, яку Позивач подав з Уточненою позовною заявою, то суд погоджується з доводами Відповідача, що суд у попередньому складі ухвалою від 12.05.2020 про залишення позовної заяви без руху, зобов`язано позивача усунути недоліки, а саме: 1) подати позовну заяву в паперовому вигляді, із належним викладом обставин; 2) надати належним чином виготовлені та засвідчені копії документів додатків-позову, 3) сплатити судовий збір у розмірі 1,5 % ціни позову. Тобто судом було зобов`язано позивача надати належним чином виготовлені та засвідчені копії документів додатків до позову, а не надати нові докази, оскільки суд в силу принципу диспозитивності не наділений правами збирання доказів. Суд у попередньому складі не вирішував питання про приєднання доказів, у тому числі заяви на видачу готівки №87 від 27 листопада 2007 року. Отже, при вирішенні спору суд не враховує заяву на видачу готівки №87 від 27 листопада 2007 року. Розрахунок заборгованості повинен оцінюватись у сукупності з виписками по рахунках, що зазначено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц. Судом апеляційної інстанції відмовлено у приєднанні доказів, а саме виписок по рахунках. Інші докази, які підтверджують надання позичальнику кредитних коштів та розмір заборгованості за кредитним договором, у матеріалах справи відсутні. Відповідно до п.1.1.1 кредитного договору визначено, що кредит надається з кінцевим терміном до 05 листопада 2032 року. Відповідно до 4.5. Договору кредиту №770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, у разі невиконання (неналежного) виконання Позичальником своїх обов`язків, визначених п.п. 3.3.8, 3.3.9 цього Договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (пеню). Згідно п.п.3.3.8 кредитного договору Позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом в порядку, визначеному п.п. 2.4, 2.5 цього Договору. Відповідно до п.3.3.9 кредитного договору позичальник зобов`язувався своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1 цього договору. Згідно п.1.1 кредитного договору Позичальник повинен погашати суми основної заборгованості до 05 числа кожного місяця згідно графіку. У підпункті 1.1.1. кредитного договору міститься графік, яким визначено щомісячне погашення заборгованості за кредитом в розмірі 406 доларів США. З наведеного вбачається, що сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту - зміну строку виконання основного зобов`язання. З аналізу змісту пункту 4.5 кредитного договору слідує, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, так як у такому повідомленні банк не вимагає дострокового виконання зобов`язань. Виходячи з наведеного, у разі\~\~прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц. Висновком експерта №32 від 26 липня 2021 року за результатами проведення судово-економічної експертизи по матеріалам цивільної справи №607/7459/20, в обсязі наданих на дослідження документів, судовим експертом встановлено, що враховуючи дані розрахунку вимог банку, у зв`язку із неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором №770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, прострочення по сплаті тіла кредиту більше 60 днів виникло 05 січня 2009 року в сумі 711,10 доларів США. По другому питанню судовому експерту не надається можливим дати відповідь на питання «Враховуючи дані розрахунку вимог банку, у зв`язку із неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором №770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, коли виникло прострочення по сплаті процентів за користування кредитом більше 60 днів і в якій сумі?», оскільки розрахунок процентів, який наведено Банком в Розрахунку вимог банку в зв`язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором №770/42-84-07 від 26.11.2007 станом на 15.04.2020 року, не відповідає умовам п.2.4 Договору кредиту №770/42-84-07 від 26.11.2007 року - проценти нараховувались не в останній робочий день місяця, як це передбачено умовами Договору кредиту, а за визначений період, наприклад: з 05.12.20007 по 03.01.2008, з 04.01.2008 по 04.02.2008, з 05.02.2008 по 04.03.2008, з 05.03.2008 по 06.04.2008 і т.д., що від самого початку спотворює нарахування та сплату процентів. Висновками по першому питанні встановлено, що прострочення по сплаті тіла кредиту більше 60 днів виникло 05 січня 2009 року. Зважаючи на наведене, відповідно до правил пункту 4.5 кредитного договору строк виконання основного зобов`язання настав на 61-й день з дня прострочення погашення тіла кредиту (порушення умов підпункту 3.3.9 кредитного договору), тобто 05 січня 2009 року. Саме з цього моменту відбулася зміна строку виконання кредитного зобов`язання позичальником у повному обсязі. Наведене підтверджується практикою Верховного Суду, що наведено у: - постанові від 05 лютого 2020 року у справі №381/1016/16-ц: «Відповідно до пункту 4.5. укладеного між сторонами кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7. (сплачувати кредитору проценти), 3.3.8. (своєчасно та у повному обсязі повертати кредиту порядку, встановленому договором) цього договору, протягом більше ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Отже, у такий спосіб сторони договору врегулювали питання щодо дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміну строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів, що також відповідає вимогам\~статті 1050 ЦК України. Судами попередніх інстанцій установлено, що останній платіж за кредитним договором відповідач [PERSON] здійснила 21 травня 2012 року і протягом наступних 90 календарних днів позичальник не виконувала обов`язки, передбачені пунктами 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору, тому відповідно до пункту 4.5 договору строк користування кредитними коштами вважається таким, що сплив через 90 календарних днів, тобто 20 серпня 2012 року». - постанові від 22 січня 2020 року справі № 128/1706/18, а саме: «як було встановлено судом першої інстанції, укладаючи кредитний договір від 26 лютого 2008 року, сторони, зокрема, у пункті 4.4. погодили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктом 3.3.7, цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). З огляду на зміст вказаної умови договору сторони домовилися про\~обов`язкову зміну строку виконання зобов`язань\~за цим кредитним договором у разі невиконання (неналежного виконання)\~[PERSON]\~умов договору щодо повернення кредиту та інших обов`язкових платежів\~більше ніж 60 календарних днів. … Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи частково позов банку, виходячи з того, що кінцевий термін повернення кредиту сторонами було визначено до 25 лютого 2023 року, апеляційний суд не звернув увагу на вказану умову кредитного договору (пункт 4.4.) та не врахував,\~що зміна строку кредитування, у такому випадку, не залежить від волевиявлення однієї зі сторін, тобто є безумовною, а не надає банку право звернутися до боржника з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному\~частиною другою\~статті 1050 ЦК України. … Колегія суддів звертає увагу, що у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, які були нараховані банком після закінчення зміненого строку кредитування, слід було відмовити за їх необґрунтованістю, а не у зв`язку зі спливом позовної давності, оскільки право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилися та банк мав право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, проте сторони з цих підстав рішення суду першої інстанції не оскаржили, а суд касаційної інстанції розглядає касаційну скаргу у межах її доводів відповідно до частини першої\~статті 400 ЦПК України». Верховний Суд у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц зазначив наступне: «У пункті 9.2. кредитного договору сторони погодили, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою процентів за користування кредитом строк користування кредитом припиняється достроково на десятий день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника. Тобто сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту - зміну строку виконання основного зобов`язання. З аналізу змісту пункту 9.2 кредитного договору слідує, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, так як у такому повідомленні банк не вимагає дострокового виконання зобов`язань. Виходячи з наведеного, у разі\~\~прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. За викладених обставин Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вважає, що наявні підстави для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі 756/11460/15-ц (провадження № 61-18170св18) та від 05 лютого 2020 року у справі № 534/711/16-ц (провадження № 61-11080св19) про те, що обумовлена в пункті 9.2 кредитного договору зміна строку виконання основного зобов`язання можлива лише за наявності одночасно двох умов: виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості та письмове повідомлення його банком про припинення строку користування кредитом». Верховний Суд у своїх постановах у справах зазначив наступне: -№№ 520/16945/15, 361/6751/16, 641/801/16-ц: якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Таке тлумачення та застосування вказаних умов договору відповідає висновкам Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987сво19), та практиці Верховного Суду, зокрема у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 372/2649/16-ц (провадження № 61-14471св18), від 09 вересня 2020 року по справі № 661/1826/17 (провадження № 61-21042св19) та від 23 вересня 2020 року по справі № 213/3111/16-ц (провадження № 61-5119св19); -\~№ 431/3873/15-ц: у разі\~\~прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України; -\~№ 522/799/16: сторонами кредитних договорів на власний розсуд можуть бути визначені певні конкретні умови виникнення права вимоги щодо настання строку повернення кредиту у повному обсязі. Так, настання зазначеного строку повернення кредиту в тексті договору сторонами може: а) бути зумовлене безпосередньо виникненням у позичальника прострочення з погашення заборгованості; або б) пов`язується з моментом направлення вимоги боржнику; або в) пов`язується з моментом отримання боржником вимоги; або г) визначається кредитором у вимозі (якщо у кредитному договорі такі повноваження кредитора окремо застережені). Наведене підтверджує, що строк дії кредитного договору закінчився. Щодо посилання позивача на додаткові угоди, у тому числі на угоду №4 від 22 жовтня 2014 року, до кредитного договору, які укладені після 05 січня 2009 року. Судом встановлено, що кредитний договір №770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року містить п.4.5 на підставі якого у зв`язку з порушенням позичальником зобов`язань, що визначені п.3.3.9 (щодо щомісячного погашення тіла кредиту) з 05 січня 2009 року достроково припинився строк дії кредитного договору. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України) мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251\~ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін -календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк, за загальним правилом, починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони й можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання такого зобов`язання. Відповідно до частин першої, другої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (глави 74 ЦК\~\~\~\~України), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України). Як вже було зазначено, умовами Кредитного договору №770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року сторони погодили кінцевий термін погашення заборгованості по кредиту 05 листопада 2032 року. Отже, у межах цього строку позичальник мав повертати Банку кредит і сплачувати проценти за користування коштами. При цьому кредитний договір містить п.4.5 щодо підстав та порядку автоматичної зміни строку виконання основного зобов`язання. Починаючи з 05.01.2009 позичальник зобов`язаний був повернути усю заборгованість за Кредитним договором у зв`язку з достроковим припиненням строку кредитного договору. Такої ж правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 зі справи № 444/9519/12. Згідно зі статтею 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до статті 610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частиною першою статті 612 ЦК України). Враховуючи приписи частини першої статті 631 ЦК України, а також те, що саме зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основними для такого виду договорів і сторонами досягнуто згоди з відповідних істотних умов Кредитного договору, доводи відповідача про те, що його дія закінчилася 05 січня 2009 року, тобто у зв`язку з достроковим припиненням відповідно до умов п.п.3.3.9, 4.5 кредитного договору, є правомірними та обґрунтованими, що, утім, не свідчить про припинення зобов`язань позичальника з повернення Банку усієї суми кредиту та інших нарахованих платежів за таким договором відповідно до положень статті 599 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що на момент закінчення строку дії Кредитного договору він містив п.4.5 про умови дострокове настання строку виконання кредитного зобов`язання позичальником у повному обсязі. Матеріалами справи також підтверджується і позивачем не спростовано, що: -\~\~\~\~зміни до Кредитного договору шляхом укладення додаткової угоди від 22.10.2014 №4 щодо викладення його в новій редакції були внесені після настання події, що мала юридичне значення, а саме - майже через п`ять років та десять місяців після дострокового спливу (закінчення) його дії; -\~\~\~\~сторонами Кредитного договору в новій редакції (в редакції додаткової угоди від 22.10.2014 №4) не було встановлено - в розумінні наведеного припису частини третьої статті 631 ЦК України, - що умови (пункти) даного договору в новій редакції (в редакції додаткової угоди від 22.10.2014 №4) застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до укладення відповідної додаткової угоди. За таких обставин застосування умов додаткової угоди від 22.10.2014\~\~№4 до правовідносин сторін, які виникли до вчинення цього правочину, є неправомірним. Висновки щодо неправомірності застосування додаткових угод (що укладені після закінчення строку дії кредитного договору) до правовідносин, що виникли раніше, викладені у постанові Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №873/41/19. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у п.6.13 постанови від 05.12.2019 у справі №921/1015/15-г/7. На сьогодні існує усталена практика Верховного Суду, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанови ВП ВС від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 та інші). Судовим експертом у Висновку експерта №32 від 26 липня 2021 року встановлено, що у зв`язку із неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором №770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, прострочення по сплаті тіла кредиту більше 60 днів виникло 05 січня 2009 року в сумі 711,10 доларів США. Тобто, саме 05 січня 2009 року відбулася зміна строку виконання кредитного зобов`язання позичальником у повному обсязі, а у банку припинилося право нараховувати проценти за користування кредитом відповідно до умов договору, після чого позивач не вправі здійснювати нарахування таких процентів. Отже правомірним є нарахування процентів за користування кредитними коштами за період з 27 листопада 2007 року по 04 січня 2009 року включно. Позивач у розрахунку заборгованості здійснив нарахування процентів за період з 27 листопада 2007 року по 14 квітня 2020 року, що не відображає втрату позивачем права нарахування процентів у зв`язку з припиненням строку дії кредитного договору з 05 січня 2009 року. У постанові від 15.01.2020 р. у справі №363/940/16-ц Верховний Суд зазначив: «Отже, нарахування процентів за користування кредитом, отриманим [PERSON] від ПАТ «ВБР» за кредитним договором\~№ IKCASHSHG.149221.001 від 1 серпня 2013 року, припиняється 10 січня 2016 року, проте наданий позивачем розрахунок заборгованості складений без урахування припинення кредитного договору 10 січня 2016 року». Сплата позичальником процентів, які безпідставно нараховані банком після 05 січня 2009 року, має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Перерахунок та визначення фактичної заборгованості за тілом кредиту призведе, у свою чергу, до перерахунку та визначення фактичного розміру інших складових заборгованості, таких як, зокрема, проценти (відсотки) за користування кредитом. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №363/940/16-ц нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів,\~за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Перерахунок та визначення фактичної заборгованості за тілом кредиту призведе, у свою чергу, до перерахунку та визначення фактичного розміру інших складових заборгованості, таких як, зокрема, проценти (відсотки) за користування кредитом та можливі штрафи і пені. … З огляду на нікчемність (недійсність) умов кредитного договору про нарахування позичальнику комісії\~(за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів), необхідність зарахування сплаченої комісії у рахунок інших платежів за кредитним договором, помилковість нарахування процентів за користування кредитом після припинення дії договору, касаційний суд вважає, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду, оскільки судом неповно встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення.» У Розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] (ідент. [NUMBER] ) кредитної заборгованості за кредитним договором №770/42-84-07 від 26.11.2007 р. (Таблиця погашення нарахованих відсотків) позивач визнає, що позичальник сплатив проценти в сумі 61175,38 доларів США Розмір правомірно нарахованих відсотків (за період з 27 листопада 2007 року по 04 січня 2009 року) складає 16910,98 доларів США, з яких: 16895,44 долари США (Таблиця не отримані доходи (відсотки нараховані на строкову заборгованість) та 15,54 долари США (Таблиця не отримані доходи (відсотки нараховані на прострочену заборгованість). Проценти, що нараховані станом на 05 січня 2009 року в сумі 16910,98 доларів США сплачені позичальником, що відображено у Розрахунку заборгованості. Отже, заборгованість за Кредитним договором №770/42-84-07 від 26.11.2007 р. в частині нарахованих процентів відсутня. Щодо суми заборгованості за кредитом. Відповідач у відзиві на позов зазначає, що оскільки банк не врахував, що 05 січня 2009 року строк дії кредитного договору припинився та продовжив нараховувати позичальнику проценти, які позичальник частково сплатив, то вказані кошти повинні бути направлені на погашення заборгованості за кредитом. У Розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] (ідент. [NUMBER] ) кредитної заборгованості за кредитним договором №770/42-84-07 від 26.11.2007 р. (Таблиця погашення нарахованих відсотків) позивач визнає, що позичальник сплатив проценти в сумі 61175,38 доларів США. Розмір правомірно нарахованих відсотків (за період з 27 листопада 2007 року по 04 січня 2009 року) складає 16910,98 доларів США, з яких: 16895,44 долари США (Таблиця не отримані доходи (відсотки нараховані на строкову заборгованість) та 15,54 долари США (Таблиця не отримані доходи (відсотки нараховані на прострочену заборгованість). Отже, позичальником сплачено відсотки в сумі 44264,40 доларів США, які неправомірно нараховані банком після 05 січня 2009 року (61175,38 - 16910,98 = 44264,40). Відповідно до ст.534 ЦК України (у редакції чинній станом на момент укладення кредитного договору) у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Згідно п.2.5 Кредитного договору у разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та несплачених процентів за його використання, погашення заборгованості позичальника за цим договором здійснюється в наступній черговості: -прострочена заборгованість за нарахованими процентами; -прострочена заборгованість за кредитом; -строкова заборгованість за нарахованими процентами; -строкова заборгованість за кредитом; -пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів; -інші штрафні санкції. Отже, враховуючи, що банк не мав права нараховувати зазначені відсотки (44264,40 доларів США), а позичальником вони фактично сплачені, то вказана сума (44264,40 доларів США) повинна направлена на погашення заборгованості за кредитом. У Таблиці не отримані доходи (відсотки нараховані на строкову заборгованість) відображено повернення позичальником кредиту в сумі 11509,29 доларів США. У Таблиці не отримані доходи (відсотки нараховані на прострочену заборгованість) відображено повернення позичальником кредиту в сумі 11496,58 доларів США. З наведеного вбачається, що заборгованість за Кредитним договором №770/42-84-07 від 26.11.2007 р. за кредитом становить 54609,73 долари США (121880 -11509,29-11496,58-44264,40). Відповідач у відзиві на позов посилається на пропуск позивачем позовної давності при зверненні до суду та заявлено клопотання про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), (частина І статті 258 ЦК України, пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України) Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За частинами першою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, (частина 4 ст. 267 ЦК України). Як встановлено судом строк виконання зобов`язань за Кредитним договором №770/42-84-07 від 26.11.2007 р. було змінено на 05 січня 2009 року відповідно до п.4.5 Кредитного договору. Отже, право на позов щодо стягнення суми заборгованості за Кредитним договором №770/42-84-07 від 26.11.2007 р. виникло у Позивача з 05 січня 2009 року і відповідно з цієї дати починає перебіг позовної давності. Позивачем не доведено наявність обставин, що відповідно до ст.264 ЦК України свідчать про переривання позичальником позовної давності. Відповідно до частин першої, третьої-четвертої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належали, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19). Розрахунок вимог банку, в якому відображені платежі відповідача, не є належним, допустимим та достатнім доказом, який би свідчив про переривання строку позовної давності. Вказаний розрахунок створений односторонньо працівниками позивача, не є первинним бухгалтерським документом, не містить відомості про особу платника, зокрема, чи це є позичальник, чи за його дорученням і з його згоди цей платіж вчинила інша особа, яке призначення платежу, чи ці платежі здійснено шляхом списання, чи іншим чином. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України у постанові від 23 листопада 2016 року у справі №6-2104цс16, де зазначено, що одного розрахунку заборгованості недостатньо для підтвердження факту переривання позовної давності, без підтвердження квитанціями, касовими документами та іншими документами, що засвідчують здійснення платежу саме боржником. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 161/20278/14 зроблений висновок, що «вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Часткове погашення заборгованості позичальником не може вважатися підставою для переривання строку позовної давності, якщо платежі у рахунок погашення заборгованості були здійснені під час примусового виконання судового рішення, що не може свідчити про добровільне визнання позичальником свого боргу». Судом встановлено, що відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості на погашення відсотків за користування кредитними коштами 29 березня 2017 року сплачено кошти в сумі 1000 доларів США. Однак розрахунок заборгованості від 15 квітня 2020 року, в якому відображені платежі відповідача, не є належним, допустимим та достатнім доказом, який би свідчив про переривання строку позовної давності. Вказаний розрахунок створений односторонньо працівниками позивача, не є первинним бухгалтерським документом, не містить відомості про особу платника, зокрема, чи це є боржник, чи за його дорученням і з його згоди цей платіж вчинила інша особа, яке призначення платежу, чи ці платежі здійснено шляхом списання, чи іншим чином. Відповідач заперечує факт здійснення платежу та те, що такий платіж свідчить про переривання строку позовної давності. Отже, суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за відсутності доказів надання позичальником згоди або доручення на вчинення цих дій не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 607/1825/15. Проте суд зауважує, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. У зв`язку із викладеним суд приходить до висновку, що законні підстави для задоволення позову АТ «Сенс Банк» відсутні.

Outcome: dismissed