Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , виконавчий комітет Миргородської міської ради як орган опіки та піклування. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач є рідним сином відповідача та третьої особи, які перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідач перестав виконувати будь-які батьківські обов`язки відносно позивача як свого сина ще з січня 2016 року. [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання позивача, підготовку до самостійного життя, зокрема: не надає необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується із позивачем, не надає позивачу доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню позивачем загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до внутрішнього світу позивача; не створює умов для отримання ним освіти, і робить це свідомо. Відповідач протягом 9 років нехтує своїми батьківськими обов`язками відносно позивача, тобто злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Незважаючи на повну відсутність участі рідного батька в житті позивача протягом останніх 9 років, його матір`ю та вітчимом створено для позивача всі умови для нормального гармонійного життя та розвитку. Позивач вже вважає батьком іншу людину - свого вітчима, який ставиться до нього набагато краще, ніж рідний батько. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Враховуючи зазначене, позивач просив позбавити [PERSON] батьківських прав відносно нього та стягнути з відповідача аліменти на утримання до досягнення ним повноліття. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги просив задовольнити з викладених у позові підстав. Пояснив, що батька не бачить, не пам`ятає, хоче, щоб його батьком був [PERSON] , з яким він проживає. Батько пішов від них давно, мати не перешкоджала спілкуванню, але позивач не бажає спілкуватися з батьком. Представник позивача просила позов задовольнити в повному обсязі, позбавити відповідача батьківських прав відносно сина та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до положень ч. 1 ст. 128 ЦПК України. Третя особа [PERSON] пояснила, що в 2014 році після окупації вони вирішили виїхати з Луганської області, приїхали до Миргорода. В січні 2016 року відповідач поїхав до Луганська, де і залишився. [PERSON] намагалася вийти з ним на контакт, щоб він спілкувався з дитиною, але відповідач участі у вихованні дитини не приймає. Наразі [PERSON] одружилася з [PERSON] , який став для дитини батьком. Просила позовні вимоги задовольнити. Представник третьої особи [PERSON] не заперечував проти задоволення позову, надав висновок органу опіки та піклування про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав від 26 квітня 2024 року № 1586/01-35. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, свідків, дослідивши зібрані в справі докази, приходить наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 19 лютого 2009 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції (а.с. 10). Заочним рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 22 вересня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який було зареєстровано 01 листопада 2008 року Жовтневим відділом РАЦС Луганського МУЮ під актовим записом № 975, розірвано. Рішення суду набрало законної сили 06 березня 2018 року (а.с. 15). Відповідно до характеристики, виданої на [PERSON] , учня 9 класу Зубівської гімназії Миргородської міської ради, він навчається у вказаній гімназії з четвертого класу. [PERSON] проживає з матір`ю та вітчимом, які приділяють належну увагу вихованню дитини та повністю забезпечують всім необхідним для навчання та розвитку. Рідний батько навчанням дитини ніколи не цікавився, батьківські збори не відвідував, до школи не з`являвся (а.с. 16). Згідно з актом обстеження умов проживання від 19 березня 2024 року, проведеного за адресою: [ADDRESS] , за цією адресою проживають [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Дитина забезпечена всім необхідним для повноцінного життя та розвитку. Зі слів [PERSON] батько [PERSON] , [PERSON] , близько 7 років участі у вихованні сина не приймає, не приїжджає до нього, не телефонує, матеріально не утримує, його місце знаходження не відоме. Вихованням та утриманням дитини займається [PERSON] та її чоловік [PERSON] (а.с. 17, 39). Відповідно до характеристики від 16 квітня 2024 року № 40/03-24, виданої сектором по роботі з органами самоорганізації населення організаційного відділу Миргородської міської ради Полтавської області на сім`ю [PERSON] , остання проживає в с. Зубівка Миргородського району з 2017 року разом із своїм сином [PERSON] та чоловіком [PERSON] , який є власником будинку. Сім`я користується повагою в громаді, має позитивні стосунки з сусідами та односельцями; дитина завжди доглянута; мати та вітчим піклуються про сина та забезпечують всім необхідним для навчання та розвитку. Біологічний батько дитини у с. Зубівка не з`являвся, до інспектора сектору по роботі з органами самоорганізації населення ні з яких питань не звертався (а.с. 40). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є колегою матері позивача, пояснила, що з третьою особою вони знайомі з 2015 року, разом працюють. Свідку відомо, що біологічний батько дитини сином не цікавиться, не виховує, матеріально не забезпечує, хоча мати ніколи не перешкоджала батьку у спілкуванні із сином. Наразі [PERSON] одружилась з [PERSON] , який піклується про позивача як про рідного. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача, пояснила суду, що до цього дня вважала, що [PERSON] є рідним батьком [PERSON] . Свідок знайома з цією родиною близько 3 років. Єгор ніколи не згадував про біологічного батька. Натомість, [PERSON] поводиться з [PERSON] як з рідним сином, позивач називає його батьком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з 2017 року вони почали проживати разом з [PERSON] , оформили шлюб. ЇЇ син свідку дуже сподобався - він є доброю, чуйною дитиною, у них гарний контакт, відсутні проблеми у спілкуванні. Свідок почав виховувати дитину, матеріально утримувати, зареєстрував його місце проживання в своєму будинку. В подальшому [PERSON] має намір всиновити [PERSON] . Біологічний батько дитини його вихованням та матеріальним забезпеченням ніколи не займався. За змістом ст.ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі, коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. У відповідності зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між особою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 та ч. 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миргородської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав від 26 квітня 2024 року № 1586/01-35 зазначено, що [PERSON] участі у вихованні сина не приймає, не піклується про сина, не проявляє інтересу до його долі, навчання, не цікавиться станом здоров`я дитини, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не надає матеріальної допомоги на його утримання. Вихованням та забезпеченням дитини протягом багатьох років займалась та займається його мати [PERSON] . [PERSON] на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Миргородської міської ради не з`явився. На даний час місце його проживання не відоме. Зважаючи на злісне невиконання батьківських обов`язків [PERSON] , а також наявність переконливих доказів невиконання батьком батьківських обов`язків, відсутність батька у житті дитини протягом багатьох років, виконавчий комітет Миргородської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до його неповнолітнього сина [PERSON] (а.с. 42). Доказів на спростування наведених фактів відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. П. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки (п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). У відповідності з ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Судом встановлено, що [PERSON] не виконує своїх батьківських обов`язків відносно [PERSON] , участі в його вихованні не приймає, не турбується про здоров`я дитини. Фінансової допомоги для виховання та утримання сина не надає, не виявляє у відношенні до нього батьківської турботи, що вказує на неналежне виконання батьківських обов`язків, свідоме нехтування батьківськими обов`язками, в розумінні законодавчих положень. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов про позбавлення батьківських прав є обґрунтованим і таким, що відповідає інтересам дитини, тому підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 79, 191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Таким чином, у даному випадку аліменти необхідно стягнути з 25 березня 2024 року. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 1 211 гривень 20 копійок.

Outcome: approved