Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

У березні 2024 року позивач звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитними договорами. В обґрунтування позову зазначивши, що 21.04.2023 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір №100534555, а також 22.04.2023 року між ними було укладено кредитний договір №6171278. ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі надавши відповідачеві кредити. 29.08.2023\~року між\~ТОВ «Мілоан»\~та ТОВ\~«ФК «Кредит\~Капітал» укладено\~договір про\~відступлення прав\~вимоги згідно\~якого відбулося\~відступлення прав\~вимоги за\~кредитним договором\~№100534555\~від 21.04.2023\~року. 28.08.2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги згідно якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором №6171278 від 22.04.2023 року. Відповідач не виконувала умови договору належним чином, у зв`язку з чим станом на дату подання позову у відповідача виникла заборгованість по кредитний договір №100534555 в сумі 43202,50 грн.; заборгованість по кредитний договір №6171278 в сумі 68425 грн. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2024 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач подала суду письмовий відзив, відповідно до змісту якого заперечувала проти позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що платіжні доручення, які надає позивач, про отримання нею особисто коштів не відповідають нормам чинного законодавства, оскільки додана до позову довідка банку про перерахування коштів, не може свідчити про факт отримання нею особисто коштів, оскільки у зазначеній довідці відсутні відомості про особу отримувача. Будь-які виписки за моїми картковими рахунками ,які би свідчили про отримання мною коштів від позивача у матеріалах справи відсутні. До матеріалів справи не долучено будь-яких доказів, які прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис належить їй особисто. За наявними розрахунками позивача без первинних документів неможливо перевірити зазначену позивачем суму заборгованості, як і неможливо перевірити сам факт надання кредитних коштів позичальникові у відповідному розмірі. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів не є можливим. Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу. Вона особисто будь-яких договорів із кредитними установами не укладала та не підписувала, електронно-цифровий підпис не отримувала. Досудових вимог не оримувала. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить частково задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що з долученого до позовної заяви кредитного договору №100534555 від 21.04.2023 року вбачається, що згідно нього [PERSON] отримала кредит у ТОВ «Мілоан» у сумі 11000 грн. на строк 15 днів до 06.05.2023 зі сплатою комісії у розмірі 770 грн. одноразово та відсотків за пільговий період у перші 15 днів користування кредитом 1,05% за кожен день користування кредитом, в подальшому - 3 % за кожен день користування кредитом. Згідно з графіком розрахунків, який є додатком № 1 до кредитного договору, проценти за користування кредитом становлять 31432,50 грн. Даний кредитний договір укладено в електронній формі і відповідно до довідки ТОВ «Мілоан» про ідентифікацію клієнт [PERSON] був ідентифікований за допомогою одноразового ідентифікатора U87299. А згідно платіжного доручення №63318391 від 21.04.2023 року кошти у розмірі 11000 грн. були перераховані ТОВ «Мілоан» одержувачу [PERSON] згідно договору 100534555. Відповідно до договору про відступлення прав вимоги №104-МЛ/Т від 29.08.2023 року укладеного між ТОВ «Мілоан» (Кредитор) та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (Новий Кредитор) відступлено права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у Реєстрі Боржників, укладеними між кредитором та боржникам (Портфель Заборгованості) (п.1.1.). Внаслідок передачі (відступлення) Портфеля Заборгованості Новий Кредитор заміняє Кредитора у кредитних договорах, що входять до Портфеля Заборгованості та відповідно вказані у Реєстрі Боржників, та набуває прав грошових вимог Кредитора за цими Кредитними договорами, включаючи право вимагати від Боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань Боржників за Кредитними договорами (п.1.2.). А відповідно до витягу з реєстру боржників до договору про відступлення прав вимоги відбулося відступлення прав вимоги і за кредитним договором №100534555 від 21.04.2023 де боржником є [PERSON] . Згідно наданої позивачем картки обліку виконання договору №100534555 від 21.04.2023, станом на 06.05.2023 року рахується наступна заборгованість на загальну суму 43202,50 грн., яка складається з: 11000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 31432,50 грн. заборгованість за відсотками; 770 грн. заборгованість за комісією. Крім того, з долученого до позовної заяви кредитного договору №6171278 від 22.04.2023 року вбачається, що згідно нього [PERSON] отримала кредит у ТОВ «Мілоан» у сумі 17000 грн. на строк 15 днів до 07.05.2023 зі сплатою комісії у розмірі 1700 грн. одноразово та відсотків за пільговий період у перші 15 днів користування кредитом 1,50% за кожен день користування кредитом, в подальшому - 3 % за кожен день користування кредитом. Згідно з графіком розрахунків, який є додатком № 1 до кредитного договору, проценти за користування кредитом становлять 68425,00 грн. Даний кредитний договір укладено в електронній формі і відповідно до довідки ТОВ «Мілоан» про ідентифікацію клієнт [PERSON] був ідентифікований за допомогою одноразового ідентифікатора L94373. А згідно платіжного доручення №98746048 від 22.04.2023 року кошти у розмірі 17000 грн. були перераховані ТОВ «Мілоан» одержувачу [PERSON] згідно договору 6171278. Відповідно до договору про відступлення прав вимоги №103-МЛ від 28.08.2023 року укладеного між ТОВ «Мілоан» (Кредитор) та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (Новий Кредитор) відступлено права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у Реєстрі Боржників, укладеними між кредитором та боржникам (Портфель Заборгованості) (п.1.1.). Внаслідок передачі (відступлення) Портфеля Заборгованості Новий Кредитор заміняє Кредитора у кредитних договорах, що входять до Портфеля Заборгованості та відповідно вказані у Реєстрі Боржників, та набуває прав грошових вимог Кредитора за цими Кредитними договорами, включаючи право вимагати від Боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань Боржників за Кредитними договорами (п.1.2.). А відповідно до витягу з реєстру боржників до договору про відступлення прав вимоги відбулося відступлення прав вимоги і за кредитним договором №6171278 від 22.04.2023 де боржником є [PERSON] . Згідно наданої позивачем картки обліку виконання договору №6171278 від 22.04.2023, станом на 07.05.2023 року рахується наступна заборгованість на загальну суму 68425 грн., яка складається з: 17000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 49725 грн. заборгованість за відсотками; 1700 грн. заборгованість за комісією. За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18). Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним". Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України). Тобто, правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд констатує, що у даному випадку договори про надання фінансового кредиту підписані [PERSON] за допомогою одноразового паролів-ідентифікаторів, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 21 квітня 2023 року та 22 квітня 2023 року правочинів. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитні договіри між позивачем та відповідачем не були б укладені. Отже, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20); від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20); від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20 (провадження № 61-154св21); від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20 (провадження № 61-6379св21). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Відтак, оскільки договори між сторонами були укладені у електронній формі, у таких договораах сторони досягли згоди щодо всіх істотних його умов, кредитор виконав свої зобов`язання та перерахував кредитні кошти у розмірі 11000 та 17000 грн., то між сторонами виникли кредитні зобов`язання. А отже суд відхиляє твердження відповідача у відзиві щодо не укладання договорів та не ознайомлення з їх змістом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи із приписів п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Тоді як ст. 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. А згідно вимог ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Внаслідок укладення договорів про відступлення прав вимоги до позивача перейшли права кредитора за вказаними вище кредитними договорами, і такий вправі вимагати повернення кредитних коштів через неналежне виконання зобов`язань за кредитними договорами. Отже суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача загальної суму заборгованості за кредитним договором № 100534555 в розмірі 42432,50 грн., яка складається з: 11000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 31432,50 грн. заборгованість за відсотками; загальної суму заборгованості за кредитним договором № 6171278 в розмірі 66725,00 грн., яка складається з: 17000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 49725,00 грн. заборгованість за відсотками. Однак, не є правомірною вимога позивача про стягнення з відповідача комісії, оскільки у Постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Оскільки з наданого позивачем розрахунків заборгованостей [PERSON] установлено, що позивачем нараховано відповідачеві до сплати комісії за обслуговування кредитних заборгованостей без зазначення, яке саме дії банку входять до такого обслуговування, яку позивач просить стягнути з відповідача, - підстав для задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача комісії за договорами суд не вбачає. Вирішуючи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, з урахуванням результату розгляду справи, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 3028 грн.

Outcome: partial