Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

30.08.2023 року до суду звернулася позивач [PERSON] , представник позивача, адвокат Машошина А.О., з позовом про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку і договору дарування недійсними та застосування наслідків недійсного правочину до відповідачів [PERSON] і [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Бас Я.О. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04.09.2023 року позовна заява залишена без руху в зв`язку з виявленими недоліками та позивачеві наданий строк для їх усунення. 13.09.2023 року позивачем усунені виявлені недоліки 29.09.2023 року отримані довідки про реєстрацію місця проживання відповідачів - фізичних осіб. 29.09.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 23.11.2023 року. 15.11.2023 року від відповідачів надійшли відзиви на позовну заяву. 23.11.2023 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва до 23.01.2024 року. 04.12.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзиви. 23.01.2024 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 21.03.2024 року. 21.03.2024 року в судовому засіданні оголошена перерва до 27.03.2024 року. 27.03.2024 року в судовому засіданні оголошена перерва до 21.05.2024 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 21.05.2024 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить: Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 22.02.2022 року між нею та [PERSON] , посвідчений 22.02.2022 р приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Бас Я.А., зареєстрований в реєстрі за № 106 Витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на її користь житловий будинок за [ADDRESS] , загальною житловою площею 55.2 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 22.02.2022 року між позивачкою та [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку за [ADDRESS] , загальною житловою площею 55.2 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м. Сторони жодних дій за Договором-1 не виконували, фактичної передачі житлового будинку не здійснювали. Зазначене свідчить про те, що насправді сторони мали намір вчинити не Договір купівлі продажу, а договір довічного утримання, однак, помилились щодо його змісту і помилково вчинили договір купівлі-продажу, який насправді не мали наміру вчиняти. Насправді вона не збиралась вчиняти договір купівлі-продажу житлового будинку, оскільки не має іншого житла і збиралась і надалі в ньому проживати, а мала намір укласти з відповідачем, [PERSON] , договір довічного утримання, однак, помилилась щодо природи правочину та прав та обов`язків сторін. Спірний житловий будинок є єдиним житлом Позивачки. Фактичної передачі відповідачам житлового будинку не відбулося, жодних актів приймання-передачі чи інших подібних документів між сторонами не підписувалось. Також вона станом по сьогоднішній день включно проживає одна та зареєстрована в спірному будинку, має ключі від нього спірний договір купівлі-продажу не гарантує її право на проживання в спірному будинку. Вона фактично оплачує комунальні послуги. Речей відповідачів в квартирі, де мешкала і мешкає позивачка, немає. Вона несла і продовжує самостійно нести після укладення спірного договору всі витрати з утримання житлового будинку . Наразі відповідачі вчиняють дії по перешкоджанню її проживання в житловому будинку, а також погрожують їй виселенням, забрали в неї документи та систематично погрожують їй. На дату укладання Спірного договору вона була особою похилого віку, адже їй було вже 84,5 роки. Отже, без сторонньої допомоги, зокрема, адвоката, вона не могла розуміти зміст договору, що пропонувався їй до укладання; Її матеріальний стан не дозволяє їй самостійно себе утримувати, зокрема, купувати житло, одяг тощо тому саме укладення договору довічного утримання відповідає її інтересам. В неї відсутні інші родичі, які могли б її утримувати, тому, з огляду на її похилий вік та стан здоров`я, вона потребувала саме стороннього догляду шляхом укладення договору довічного утримання. Відповідачка [PERSON] , до виникнення конфлікту зі нею виконувала обов`язки по догляду за нею купувала їй ліки та продукти, погодилась встановити пам`ятник після її смерті тому вона вважала, що зазначені обов`язки по її довічному утриманню [PERSON] , буде виконувати аж до її смерті. Більше того, раніше в неї вже був досвід (хоч і негативний) укладання договору довічного утримання який в подальшому у зв`язку з невиконанням Набувачем своїх обов`язків за ним, був розірваний судом. Тобто, їй було добре відомо правову природу такого договору довічного утримання права і обов`язки за ним та правові наслідки його укладання. При цьому, її повністю влаштовувало, що за договором довічного утримання вона б мала б право проживати в спірному будинку пожиттєво, а [PERSON] , весь цей час зобов`язана була б готувати їй їжу, купувати одяг, ліки, сплачувати за неї комунальні послуги, допомагати по господарству, тому укладання саме договору довічного утримання відповідало б її інтересам. В свою чергу, укладання договору купівлі-продажу було б для неї вкрай невигідним оскільки, за наслідками його укладання, вона повинна була б негайно передати [PERSON] , у власність спірний житловий будинок та звільнити його, оскільки жодних норм, які б дозволили їй цього не робити та продовжити в ньому проживати, в спірному будинку немає. При цьому як зазначено нею вище, вона не має іншого житла, тому у разі реального виконання договору купівлі-продажу, якби вона дійсно мала намір його виконувати, вона б вимушена була вийти жити на вулицю що, звичайно, призвело б до фатальних наслідків для неї. Більше того, на відміну від договору довічного утримання, який вона може розірвати за рішенням суду у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини, договір купівлі-продажу після його виконання (передання майна за ним і грошових коштів в оплату проданого майна) не підлягає розірванню і зазначене свідчить про те, що вона не мала наміру укладати договір купівлі-продажу житлового будинку, оскільки таке укладання не є вигідним для неї, не відповідає її інтересам та внутрішній волі, однак, помилилась щодо змісту договору, який насправді вчинила. На час укладання спірного договору вона мала серйозні вади і хвороби зору, тому самостійно не могла прочитати спірний договір. Також відповідач, [PERSON] , в подальшому здійснила дарування спірного будинку своєму синові, що приводить до порушення її прав, оскільки вона в будь-який момент може бути позбавлення права на проживання у єдиному належному їй житловому будинку, що й стало підставою звернення до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, давши пояснення, фактично викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Свої заперечення обґрунтовував тим, що укладення та посвідчення договору відбувалось у нотаріуса, позивачка була ознайомлена з умовами укладеного договору і підписала його тому погодилась із його умовами. При цьому введення позивачки в оману щодо умов укладеного договору підлягає доказування, а позивачка будь-яких доказів на підтвердження даної обставини не надає. Позивачка особисто підписала договір, тому стверджувати, що вона із за вад зору не могла прочитати договір є безпідставним. Його довірителі дбайливо ставляться до придбаного домоволодіння, здійснюють догляд за ним, сплачують всі необхідні платежі та вивозять сміття. В укладеному договорі зазначено, що проведення розрахунків за договором проведено до його укладення, тому додаткових документів для підтвердження даного факту не потребується. Відповідач, [PERSON] в судовому засідання пояснила, що вона розрахувалась із позивачкою за придбаний будинок до укладення договору передавши позивачці зазначену в договорі купівлі-продажу суму грошових коштів купюрами, номіналом по 500.00 грн. Вона проживає в іншому будинку, але приходила до придбаного будинку, здійснювала догляд за ним, прибирання, надавала допомогу позивачці. Її син протягом шести місяців проживав у спірному будинку, там були його речі та він також здійснював догляд за будинком. Але в подальшому позивачка почала чинити сварки, звинувачувати їх у крадіжках майна, тому син повинен був вибратись із спірного будинку. На даний час речей її сина в будинку немає. Третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Бас Я.А., в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність та письмові пояснення. Згідно письмових пояснень нотаріус пояснила, що [PERSON] , протягом січня-лютого місяця неодноразово звернулась до неї за консультацією про посвідчення правочину. В процесі консультації, враховуючи вік [PERSON] , їй було запропоновано посвідчити спадковий договір або скласти заповіт, але остання категорично відмовилась від даної пропозиції та наполягала саме на посвідченні договору купівлі-продажу. Мотивуючи тим, що мала неприємний досвід посвідчення договору довічного утримання. При посвідченні договорів купівлі-продажу нотаріуси не перевіряють розрахунки сторін, оскільки даний обов`язок на них законом не покладений. Обов`язком нотаріуса є роз`яснення сторонам наслідків укладеного правочину. Після того, як нею були встановлені дійсні наміри кожної сторін нею був посвідчений договір купівлі-продажу. Продавець і покупець однаково розуміли значення та умови правочину і ніяких зауважень при укладені та посвідчені договору не надавали. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що 22.02.2022 року між позивачкою, [PERSON] і відповідачкою [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку за [ADDRESS] , загальною житловою площею 55.2 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бас Я.А., та зареєстрований в реєстрі за № 106, що підтверджується копією договору. Позивачка оспорює укладений договір купівлі-продажу посилаючись на те, що через похилий вік та поганий зір не могла прочитати договір, не усвідомлювала природу та наслідки укладеного договору, тому помилялась який договір нею фактично був укладений. Крім того ні вона не відповідачі фактично не виконали умови укладеного договору купівлі-продажу, що свідчить про те, що при укладені договору вона мала намір укласти зовсім інший договір, а саме: договір довічного утримання, який би відповідав її інтересам. Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача пояснили наступне. Так , свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що бабуся, [PERSON] , в минулому році почала ходити до органу місцевого самоврядування та скаржитись на [PERSON] , посилаючись не те, що її обманули, залишили без будинку, не допомагають їй по господарству, забирають її речі і документи. З цього приводу неодноразово викликався дільничий інспектор поліції. Який договір сторони підписали в дійсності їй невідомо. [PERSON] приходив до органу місцевого самоврядування з паспортом [PERSON] , і домовою книжкою та брав довідку, що бабуся проживає одна. Свідок [PERSON] , пояснив, що він є чоловіком онуки позивачки. В минулому році діти привели до них додому [PERSON] , яка їм скаржилась на те, що сім`я [PERSON] її обманула та уклали з нею якийсь договір, але її не доглядають, не допомагають по господарству. В холодильнику в неї миші та все в неї не доглянуте. Вони почали здійснювати догляд за бабусею, купували їй продукти харчування, ліки. Відповідачі нічим бабусі не допомагають та не виконують свої обіцянки. Бабуся дуже дорожить своїм будинком та ніколи б його не продала. В бабусі є вади зору і вона потребує лікування. Свідок [PERSON] , пояснила суду, що вона є онукою [PERSON] раніше їхня бабуся укладала договір довічного утримання з її сестрою, але цей договір був розірваний, так як сестра з дитиною проживали в іншому місціі не могли в повній мірі надавати допомогу позивачці. Чоловік [PERSON] , часто возив бабусю за її потребами, вони також звертались до нього проханням повезти бабусю за її потребами, послуги з перевезення вони і бабуся оплачували. При цьому чоловік [PERSON] говорив, що йому подобається будинок [PERSON] , і він запропонував бабусі догляд за нею. Для розірвання попереднього договору він возив бабусю по судам. Приходив до неї. Так як вони багатодітна сім`я та виїздили за кордон вони не заперечували проти того, щоб сім`я [PERSON] здійснювала догляд за бабусею. Коли вони повернулись із-за кордону то побачили, що в будинку брудно, бабусі ніхто не допомагає та не здійснює за нею догляду, бабуся голодує. Вона говорила із сім`єю [PERSON] про те, що за таких обставин вони будуть настоювати на розірванні договору, але [PERSON] , повідомив, що укладений договір купівлі-продажу і вони нічого не можуть зробити. Вони також звертались до органів поліції щодо повернення паспорту бабусі та документів на будинок. На даний час їм ці документи повернуті. Але при наявності договору купівлі-продажу бабуся може бути в будь-який час виселена з будинку в якому проживала все життя. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що вона знає [PERSON] , більше 20 року. вони часто спілкуються. До них прийшла [PERSON] ,.і сказала. що вона знайшла людей, які будить за нею доглядати, допоможуть в лікуванні очей. Також сказала, що вона уклала з ними такий договір. Пізніше вони дізнались, що між [PERSON] , та [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу. Після укладення договору сім`я [PERSON] спочатку допомагали бабусі, потім різко перестали надавати таку допомогу. Вона приходила провідувати [PERSON] , остання була у відчаї. Також скаржилась, що проживає одна і її ніхто навіть не навідує та не допомагає їй. Також дуже переймалась за долю свого будинку, який для неї все, так як вона його будувала ще зі своїм чоловіком. Вона бачила біля будинку [PERSON] ,. поліцейських. Також чула розмови у підвищеному тоні. Допитані свідки зі сторони відповідача в судовому засіданні надали наступні пояснення. Так, свідок [PERSON] ,. пояснив. що він проживає по сусідству із [PERSON] ,. бачив, як д. [PERSON] , його син і дружина піклуються про будинок позивачки, так вони білували дерева, косили траву на подвір`ї, садили город. При цьому були випадки, що [PERSON] , приходила до нього о 2-3 годин ночі, просила викликати [PERSON] і він їм телефонував та останні до бабусі приїздили. Лише останнім часом він почав бачити в будинку бабусі її родичів і дізнався, що родичі скаржаться на сім`ю [PERSON] . Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що він за проханням [PERSON] , міняв в будинку [PERSON] , лічильник, газову колонку, ремонтував газовий прилад. Коли він здійснював ремонтні роботи бабуся весь час стояла біля нього, скаржилась на свою онуку. Також він був свідком того, що сім`я [PERSON] працювала в бабусі на городі, обрізали дерева, порались по господарству. Бабуся хоч і погано, але бачить, оскільки висловлювалась про його зовнішність та про те, що у нього різні очі. Також коли він чистив прибори в котлі, то бабуся звернула його увагу на те, що газова «горелка» забита. З досліджених судом доказів встановлено, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку в належній формі. Після укладення договору позивачка залишилась проживати в будинку, а відповідачі надавали допомогу позивачці в побуті, а потім між сторонами виникли сварки. Вирішуючи питання щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним, як таким, що укладений в результаті помилки, суд виходить з наступного. Відповідно до 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно до ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Таким чином відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України - Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - Відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Згідно позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 30 серпня 2022 року у справі № 201/1403/18 - зазначається, що повно та всебічно встановивши обставини справи, належно перевіривши та надавши правову оцінку всім доказам у справі за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову [PERSON] та визнання спірного договору дарування недійсним, оскільки він помилився щодо правової природи правочину, укладаючи договір, волевиявлення [PERSON] не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували, що для визнання недійсним правочину на підставі положень статті 229 ЦК України необхідно встановити, що сторона такого правочину помилилася в момент його укладення, а [PERSON] просто з часом змінив свою думку щодо необхідності дарунку свого майна, є необґрунтованими, оскільки судами була надана правова оцінка всім доказам, доводам та запереченням сторін у своїй сукупності та зроблено обґрунтований висновок про те, що при укладенні спірного правочину мала місце саме помилка позивача. Зокрема судами було взято до уваги те, що відповідач у спірну квартиру не вселявся, в ній не реєструвався, розрахункові рахунки на себе не переоформлював, комунальні витрати за належну йому нерухомість не сплачував, його речей в квартирі, де мешкав і мешкає позивач, який самостійно ніс і продовжує після укладення договору дарування самостійно нести всі витрати з утримання квартири, немає. Подібні висновки робив і Верховний Суд України у постановах: від 16 березня 2016 року у справі 6-93цс19 та від 27 квітня 2016 року у справі 6-93цс16. Надаючи оцінку доказам, наданим сторонами, в тому числі і показанням свідків, судом встановлено, що оспорюваний правочин купівлі-продажу житлового будинку був вчинений особою досить похилого віку та із суттєвими вадами зору, які підтверджуються наданими суду медичними висновками. Тому доводи сторони відповідачів про те, що позивачка підписала оспрюваний правочин, та що текст правочину був прочитаний нотаріусом вголос до його підписання та був схвалений позивачкою, не є свідченням того, що позивачка в повній мірі розуміла наслідки укладеного нею правочину. Оскільки в силу віку позивачці мало бути додатково роз`яснено те, що уклавши даний договір, позивачка втрачає як право власності так і право користування даним будинком, та повинна його звільнити, а також в будь-який момент може бути виселена з будинку, як така, що втратила право користування ним. При цьому як при укладенні так і при посвідченні правочину його учасники не пересвідчились в тому, що позивачка, яка в силу віку відноситься до категорії незахищених осіб, має інше житло, яке може використовувати для проживання, а при відсутності такого житла стане «безхатченком», що є небезпечним в силу її віку. Крім того договір купівлі - продажу укладався позивачкою не з особами, які перебувають з нею в родинних відносинах і в силу закону зобов`язані були б вирішити питання проживання та утримання позивачки, а із зовсім чужими для позивачки людьми, які не зобов`язані за законом піклуватись про позивачку. Тому навіть при настоюванні позивачки на укладенні саме договору купівлі-продажу, необхідно було б вирішити і дані питання, включивши умови захисту прав позивачки до його змісту. В свою чергу з пояснень відповідача [PERSON] , вбачається, що і позивачка і відповідачка [PERSON] , сприймали укладений договір не як договір купівлі-продажу, а скоріше як довічного утримання, оскільки відповідачка [PERSON] , та допитані свідки пояснювали, що відповідачка, її чоловік і син надавали допомогу позивачці, утримували та доглядали будинок, проводили, ремонтні роботи, в тому числі і за рахунок найманих працівників, обробляли город, косили траву, тощо. Проте жоден із свідків не пояснив суду, що хтось із відповідачів постійно проживав у будинку. Натомість свідок [PERSON] , пояснював, що траплялись випадки коли позивачка серед ночі приходила до нього та просила його, щоб він зателефонував сім`ї [PERSON] з проханням прийти до позивачки та надати ту чи іншу допомогу, що свідчить про те. що набувачі за договором у придбаному ними будинку не проживали. Після укладення спірного договору позивачка не виселилась з вказаного будинку, а продовжувала проживати в ньому, а відповідачі не вселились у вказаний будинок та не зареєструвались в ньому, не переоформили рахунки на сплату комунальних послуг на своє ім`я. Пояснення відповідачки про те, що її син деякий час проживав у спірному будинку, суд оцінює критично, оскільки з пояснень свідків вбачається, що відповідачі приходили до будинку, проводили в ньому роботи, але жоден свідок, навіть ті, які допитувались зі сторони відповідача не вказували, що хтось із відповідачів протягом якогось періоду проживали у спірному будинку. В договорі купівлі-продажу хоч і вказано, що сторони провели розрахунок за будинок до укладення договору, а відповідачка [PERSON] , говорила про те, що вона передала позивачці грошові кошти, але при цьому сума, за яку був куплений будинок відповідачкою не була названа. Відповідачка заперечуючи проти позовних вимог не обурювалась тим, що вимагаючи визнати договір купівлі-продажу недійсним позивачка спричинила їй збитки на суму сплачених грошових коштів за купівлю будинку,не ставила вимоги щодо повернення їй сплачених грошових коштів, з чого суд приходить до висновку, що кошти за договором позивачці не передавались. Таким чином суд вважає доведеним факт, що при укладенні спірного правочину мала місце саме помилка позивача, що природи та наслідків укладеного нею правочину, оскільки укладаючи договір позивачка мала намір і в подальшому проживати в спірному будинку, та отримувати допомогу та утримання від відповідачів як відносно себе, так і відносно відчуженого нею майна. Оскільки своїм родичам та знайомим пояснювала, що вона знайшла людей, які будуть здійснювати за нею догляд та з цією метою має намір передати їм у власність будинок, що підтверджено показаннями свідків. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, про наявність підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, як укладеного в результаті помилки. При цьому сама позивачка не посилаються як на підставу позовних вимог, як на наявність обману так і судом не встановлено, що при укладені даного правочину мало місце введення відповідачами позивачку в оману. Тому доводи представника відповідачів, що дана обставина повинна бути доведеною, суд вважає безпідставними. Також суд вважає, що укладений договір повинен бути визнаним недійсним та застосовані наслідки недійсності укладеного правочину ще й з тих підстав, що на даний час між сторонами виник спір, внаслідок якого відповідачі, які мали намір надавати допомогу та утримання позивачку, об`єктивно не можуть це виконувати ці обов`язки. Доводи представника позивача, що відповідачі чинять сварки, погрожують позивачці, роблять її життя нестерпним, суд оцінює критичяно, оскільки з прослуханого запису сварки між сторонами вбачається, що саме позивачка вчиняє сварки, звинувачуючи відповідачів у викрадені у неї майна, застосовуючи нецензурну лексику та прокльони, але в свою чергу позивачка заяв про вчинення крадіжки належного їй майна до органів поліції не надає. Судом також встановлено, що 17.01.2023 року був укладений договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 55.2 кв.м., житловою площею 37.3 кв.м. між відповідачами [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бас Я.А,. та зареєстрований в реєстрі за № 22, що підтверджується копією договору. Суд погоджується з доводами позивача про те, що при визнанні первинного правочину недійсним. а саме: недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним наступного правочину, договору дарування, не потребується. Оскільки до даного правочину підлягають застосування наслідки недійсного правочину. Так, Верховний Суд України в своїй постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 450/2351/18 зазначив наступне: «Відповідно до статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є| добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій етапі 388 ЦК України. У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила: "50. Власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. 51. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника па підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. 53. Подібні за змістом висновки сформульовані Великої Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року у справі Л 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). від 22 січня 2020 року V справі № 910/1809/1 і (провадження № 12-148гс19) щодо застосування норм права у подібних правовідносинах відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав". Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усуненій перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України) Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторногс позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - не позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та| негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18))». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову с забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункти 115, 143 постанови від 14 листопада 2018 року). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункти 116. 144 постанови від 14 листопада 2018 року). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя етапі 388 Ц України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісної набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про| витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване і праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить / ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України моя витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останньої набувача. Оскільки відповідач [PERSON] , набув право власності на спірний будинок на підставі укладення безоплатного правочину, договору дарування, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині витребування у відповідача [PERSON] , спірного будинку підлягають задоволенню оскільки є ефективним способом захисту прав позивачки та враховуючи, що первинний правочин, договір купівлі-продажу визнається судом недійсним. Так як судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачка підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 1 342.00 ( одну тисячу триста сорок дві) грн., з кожного. Також суд вважає за потрібне скасувати застосовані на підставі ухвали Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2023 року заходи забезпечення позову, оскільки після набрання рішення законної сили потреба у їх існуванні відпаде та польше їх існування призведе до порушення права власності позивачки на належний їй будинок.

Outcome: approved