Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, просить ухвалити рішення про виселення [PERSON] та [PERSON] із займаного службового житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; стягнути з відповідачів судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що на підставі наказів Міністерства оборони України № 40 від 31.01.2019 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» та № 51 від 19.02.2020 «Про продовження проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», було ухвалено рішення про проведення в період 2019-2020 років експерименту із забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України службовим житлом шляхом закріплення його за посадами. На виконання вказаних наказів розроблено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, затверджений 01.02.2019 начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України (надалі Порядок). Відповідно до пункту 3 Порядку, наказом Міністерства оборони України № 271 від 10.08.2020 «Про закріплення нерухомого військового майна» (додаток № 8 до наказу), за військовою частиною [NUMBER] було закріплено на праві оперативного управління 2 кім. квартиру загальною площею 74,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 18.08.2020р. між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова (балансоутримувачем) та військовою частиною [NUMBER] було підписано акт приймання-передачі, відповідно до якого військова частина [NUMBER] прийняла в Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова вищезазначену службову (штатно-посадову) квартиру для утримання та експлуатації. Наказом командира військової частини [NUMBER] № 4 від 04.01.2021 «Про закріплення службового (штатно-посадового) житла за посадами для військовослужбовців військової частини [NUMBER] » вищезазначене житлове приміщення було закріплено за посадою командира військової частини [NUMBER] . Наказом командира військової частини [NUMBER] №3 від 04.01.2021 «Про розподіл службового (штатно-посадового) житла військовослужбовцям військової частини [NUMBER] » вищезазначене житлове приміщення було розподілено командиру військової частини [NUMBER] полковнику [PERSON] на сім?ю з 2 осіб (він та дочка 2003 року народження [PERSON] ). 05.01.2021 між військовою частиною [NUMBER] в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини [NUMBER] підполковника [PERSON] (управителем) та командиром військової частини [NUMBER] полковником [PERSON] (користувачем) було укладено договір надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла (надалі договір), за яким управитель надав користувачу на строк проходження ним служби на посаді командира військової частини [NUMBER] для тимчасового проживання службове житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 74,9 кв.м. Після укладення вказаного договору [PERSON] та [PERSON] , розпочали проживання у вищезгаданому житловому приміщенні. Про цю обставину свідчать, зокрема, докази укладення [PERSON] договорів про надання житлово-комунальних послуг та докази оплати ним відповідних послуг. Так, до матеріалів позовної заяви додаються докази наявності договірних відносин між [PERSON] та МКП «Винниківське» з приводу надання послуг водопостачання та водовідведення у спірній квартирі (заява від 29.03.2021 про укладення договору, договір від 09.04.2021, акти розпломбування та реєстрації лічильника від 09.04.2021). Наказом начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України начальника [INFO] № 31 від 21.03.2022 полковника [PERSON] призначено на посаду начальника режимної служби [INFO] ( [ADDRESS] ). Таким чином, відповідно до умов п. 3.12 договору, [PERSON] разом з членами сім?ї був зобов`язаний в місячний строк, а саме до 21.04.2022, звільнити надане йому службове (штатно-посадове) житло, однак він цього не зробив. У зв`язку з наведеним, військова частина [NUMBER] звернулась до [PERSON] із листами про виконання ним вимог пункту 3.12 договору та про необхідність звільнення 2 кім. квартири загальною площею 74,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Відповідей на вказані листи [PERSON] не надав, жодних дій на фактичне звільнення приміщення не вчинив. 13, 16 та 17 травня 2022 року комісією військової частини [NUMBER] було проведено перевірку фактичного використання штатно-посадового житла. За результатами перевірки комісії не вдалось здійснити обстеження та перевірити фактичне використання полковником [PERSON] та членами його сім`ї спірного штатно-посадового житла (квартири), оскільки відповідна квартира була зачинена. При цьому, комісії вдалось поспілкуватись із сусідами, які підтвердили, що у квартирі No49 проживає військовослужбовець разом із своєю донькою. Відповідач забезпечувався житлом від держави, при чому неодноразово, зокрема у м. Коростень Житомирської області та у с. Липники Львівської області. При цьому у Житомирській області [PERSON] продав отримане ним житло, другу квартиру, яку [PERSON] також отримав від держави в особі Міністерства оборони, також з власної волі залишив. З метою постановки на квартирний облік у м. Львові [PERSON] подав документи до житлової комісії про те, що нібито переїхав до нового місця служби з с. Липники до м. Львова, у зв`язку з чим нібито потребує забезпечення житлом. Проте така маніпуляція не надавала йому права стати на облік та перебувати на обліку, оскільки фактично місце служби [PERSON] не змінилося. За таких обставин, [PERSON] , який отримав житло у м. Коростені та продав його, а також отримавши житло у с. Липники біля Львова та за власною волею залишив його підлягав зняттю з квартирного обліку і не міг бути поставлений на квартирний облік у Міністерстві оборони України упродовж п`яти років після вказаних дій. А будучи незаконно поставленим на облік без врахування вищевказаного та з поданням недостовірної інформації про реальну потребу у житлі підлягав зняттю з такого обліку. Не перебуваючи на квартирному обліку [PERSON] відповідно не міг претендувати на отримання будь-якого житло у вказаний період часу. Тому [PERSON] і члени його сім`ї, після переведення його на інше місце служби, зобов`язаний був звільнити займану квартиру відповідно до вимог цивільного законодавства та умов договору. Окрім того, [PERSON] та член його сім`ї підлягають виселенню із займаної квартири відповідно до вимог ст. 116 Житлового кодексу України, яка передбачає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. У судовому засіданні представники позивачів позов підтримали, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просять позов задоволити. Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явились, подали відзив на позовну заяву, в якому зазначають таке. [PERSON] є військовослужбовцем у складі Збройних Сил України з березня 1987 року по сьогодні з вислугою років 36 років. На даний момент проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] на посаді начальника протиповітряної оборони (з 14 грудня 2022 року). Відтак є діючим військовослужбовцем. Брав участь в Антитерористичній операції. Має посвідчення учасника бойових дій. Вважають, що дана справа повинна розглядатися у суді адміністративної юрисдикції. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (абзац другий частини другої статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (абзац перший пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства (абзац третій пункту 1 цієї статті). Оскільки військова служба є різновидом служби публічної, тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців (включно зі спорами щодо реалізації гарантій забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями), належать до юрисдикції адміністративних судів. За таких обставин спір позивача з відповідачем є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративного суду. 08 травня 1998 року [PERSON] (відповідач 2), [PERSON] , та [PERSON] набули у власність шляхом приватизації квартиру [ADDRESS] . Також, відповідно до Договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2022 року посвідченого приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Левківською Г.С., зареєстрованого в реєстрі за №2736 [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , пл.. 18,7 кв.м. (даний Договір у відповідача відсутній, однак вказане підтверджується Договором дарування квартири від 19.07.2022 року). Договором дарування квартири від 19 липня 2022 року,посвідченого приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Можарівською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №2010 [PERSON] подарував Міністерству оборони України квартиру [ADDRESS] , пл.. 18,7 кв.м. Відтак, [PERSON] житло в Коростені, Житомирської області здав Міністерству оборони України. Що стосується квартири в [ADDRESS] та така квартира була приватизована [PERSON] , яка проходить військову службу в В/Ч [NUMBER] з 15.08.2001 року по теперішній час, вислуга років 22 роки) та [PERSON] (сином відповідача 1) 27.04.2021 року, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 27.04.2021 року [NUMBER] . Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 грудня 2020 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 14.05.1994 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис №204. Відтак, квартира [ADDRESS] була приватизована [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу останньою з [PERSON] . На даний час [PERSON] на праві власності не володіє жодним житловим приміщенням. Дане підтверджується інформаційною довідкою №341597290 від 04.08.2023 року. Також, на даний час [PERSON] на праві власності також не володіє жодним житловим приміщенням. Дане підтверджується інформаційною довідкою №341632207 від 04.08.2023 року. Що стосується житла за адресою: [ADDRESS] , зазначають наступне. 05 січня 2021 року між військовою частиною [NUMBER] в особі ТВО командира підполковника [PERSON] (управитель) та військовослужбовцем Збройних Сил України командиром військової частини [NUMBER] полковником [PERSON] (користувач) укладено договір про те, що управитель надає користувачу на строк проходження ним служби на посаді командира військової частини [NUMBER] для проживання житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Відтак право користування позивача квартирою виникло на підставі договору користування від 05 січня 2021 року. Станом на сьогодні експеримент із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України завершено. Законодавством передбачено можливість та порядок отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв`язку з проведенням експерименту із забезпечення житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України. Пунктом 2 протоколу Об`єднаної житлової комісії Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова №2 від 28 лютого 2023 було вирішено клопотати перед командиром військової частини [NUMBER] про взяття на облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовим жилим приміщенням (службовою жилою площею) полковника [PERSON] , складом сім`є дві особи: він, дочка [PERSON] , 2003 р.н., з 28 лютого 2023 року, для подальшого забезпечення [PERSON] службовою житловою площею, а саме: квартирою за адресою: [ADDRESS] . Однак, протоколом засідання Об`єднаної житлової комісії Квартирно- експлуатаційного відділу м. Львова від 31 травня 2023 року №6 скасовано рішення об`єднаної житлової комісії щодо клопотання перед командиром військової частини [NUMBER] про взяття на облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовим жилим приміщенням (службовою жилою площею) полковника [PERSON] , складом сім`є дві особи: він, дочка [PERSON] , 2003 р.н. викладеного у пункті 1.1 протоколу об`єднаної житлової комісії КЕВ міста Львова від 28 лютого 2023 року №2. Станом на зараз даний протокол оскаржується [PERSON] у Львівському окружному адміністративному суді (справа № 380/15135/23). Крім того, військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Відповідач [PERSON] хоч і був переведений на іншу посаду, однак на даний момент продовжує проходити військову службу у складі Збройних Сил України. При розгляді справ щодо виселення осіб зі службових житлових приміщень, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від встановлених обставин та на підставі вимог закону, а також враховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання їм інших жилих приміщень, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їх сімей на житло. Позивач не аргументував мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення та співрозмірність такого виселення відповідній меті, а тому просять в задоволенні позову відмовити. Заслухавши думку учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає задоволення, виходячи з таких мотивів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. За приписами ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам. Пред`явлення заступником військового прокурора Львівського гарнізону даної позовної заяви в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, як органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах, викликано винятково захистом порушених інтересів держави, який не забезпечено уповноваженим органом державної влади та здійснюється відповідно до ст. 131-1 Конституції України, оскільки відповідно до вказаних положень Конституції та ст.ст. 23, 24 Закону України «Про прокуратуру» однією із функцій, що покладаються на прокуратуру України, є представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. У Постанові Верховного Суду по справі № 910/11919/17 від 17.10.2018р. зазначено, що існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява №42454/02, пункт 35) Європейський суд з прав людини висловив таку позицію: «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин. Наприклад, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави». Згідно вимог ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відтак, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави». У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Отже Міністерство оборони України є уповноваженим органом, який здійснює відповідні функції держави у даних спірних відносинах, а пред`являючи позов в інтересах вказаного органу, заступником керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері переслідується мета захисту майнових інтересів держави. Вказані обставини свідчать про неналежне нездійснення уповноваженим органом своїх обов`язків у сфері контролю за збереженням державного майна та як наслідок, наявність «виключного випадку» для звернення прокурора з даним позовом до суду. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У судовому засіданні встановлено, що на підставі наказів Міністерства оборони України № 40 від 31.01.2019 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» та № 51 від 19.02.2020 «Про продовження проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», було ухвалено рішення про проведення в період 2019-2020 років експерименту із забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України службовим житлом шляхом закріплення його за посадами. На виконання вказаних наказів розроблено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, затверджений 01.02.2019 начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України (надалі Порядок). Відповідно до пункту 3 Порядку, наказом Міністерства оборони України № 271 від 10.08.2020 «Про закріплення нерухомого військового майна» (додаток № 8 до наказу), за військовою частиною [NUMBER] було закріплено на праві оперативного управління 2 кім. квартиру загальною площею 74,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 18.08.2020р. між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова (балансоутримувачем) та військовою частиною [NUMBER] було підписано акт приймання-передачі, відповідно до якого військова частина [NUMBER] прийняла в Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова вищезазначену службову (штатно-посадову) квартиру для утримання та експлуатації. Наказом командира військової частини [NUMBER] № 4 від 04.01.2021 «Про закріплення службового (штатно-посадового) житла за посадами для військовослужбовців військової частини [NUMBER] » вищезазначене житлове приміщення було закріплено за посадою командира військової частини [NUMBER] . Наказом командира військової частини [NUMBER] №3 від 04.01.2021 «Про розподіл службового (штатно-посадового) житла військовослужбовцям військової частини [NUMBER] » вищезазначене житлове приміщення було розподілено командиру військової частини [NUMBER] полковнику [PERSON] на сім?ю з 2 осіб (він та дочка 2003 року народження [PERSON] ). 05.01.2021 між військовою частиною [NUMBER] в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини [NUMBER] підполковника [PERSON] (управителем) та командиром військової частини [NUMBER] полковником [PERSON] (користувачем) було укладено договір надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла (надалі договір), за яким управитель надав користувачу на строк проходження ним служби на посаді командира військової частини [NUMBER] для тимчасового проживання службове житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 74,9 кв.м. З урахуванням положень ст.204 ЦК України, даний договір є правомірний, ніким не спростований, а тому всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Після укладення вказаного договору [PERSON] та [PERSON] розпочали проживання у вищезгаданому житловому приміщенні, що підтверджується договорами про надання житлово-комунальних послуг та докази оплати ним відповідних послуг, а саме договорами між [PERSON] та МКП «Винниківське» з приводу надання послуг водопостачання та водовідведення у спірній квартирі (заява від 29.03.2021 про укладення договору, договір від 09.04.2021, акти розпломбування та реєстрації лічильника від 09.04.2021). Вимогами ст.\~118\~Житлового кодексу\~УРСР передбачено,\~що службові\~жилі приміщення\~призначаються для\~заселення громадянами,\~які у\~зв`язку з\~характером їх\~трудових відносин\~повинні проживати\~за місцем\~роботи або\~поблизу нього. Таким чином, службове житлове приміщення це таке житлове приміщення, що перебуває у державній, комунальній власності, яке у зв`язку з характером трудових відносин призначене для більш близького проживання працівників. Призначенням службового житла є забезпечення можливості працівників проживати поблизу від роботи, враховуючи особливий характер їх роботи. Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, визначено постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03 серпня 2006 року, пунктом 19 якого визначено, що у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством. Згідно з п.1.6 Договору від 05.01.2021р. між військовою частиною [NUMBER] та командиром військової частини [NUMBER] полковником [PERSON] (користувачем) про надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла (надалі договір), цей договір не надає користувачу та членам його сім`ї права реєструвати місце проживання за адресою житлового приміщення та не є підставою для державної реєстрації речових прав на нього за користувачем та членами його сім`ї. Відповідно до пункту 3.1. договору користувач зобов`язаний використовувати житлове приміщення виключно для проживання. Пунктом 3.12 договору передбачено, що у разі отримання житлового приміщення для постійного проживання або службового житла або компенсації за належне для отримання житлове приміщення, або переведення на іншу посаду, або звільнення з військової служби користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом із членами сім`ї. Відповідно до пункту 7.1 договору його укладення не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на житлове приміщення, крім права тимчасового користування. Житлове приміщення не підлягає піднайму, бронюванню, приватизації, продажу, даруванню, викупу, передачі у заставу або найм чи в користування третім особам. В подальшому, наказом начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України начальника [INFO] №31 від 21.03.2022 полковника [PERSON] призначено на посаду начальника режимної служби [INFO] ( [ADDRESS] ). Таким чином, відповідно до умов договору, [PERSON] разом з членами сім?ї був зобов`язаний в місячний строк, а саме до 21.04.2022р., звільнити надане йому службове (штатно-посадове) житло, однак він цього не зробив. У зв`язку з наведеним, військова частина [NUMBER] звернулась до [PERSON] із листами про виконання ним вимог пункту 3.12 договору та про необхідність звільнення даного житла, скерувавши листи на адресу: [ADDRESS] (лист від 29.03.2022 за вихідним №821/577/01-40) та на адресу: [ADDRESS] , військова частина [NUMBER] , нове місце проходження військової служби [PERSON] (лист від 05.04.2022 за вихідним № 821/659/01-40; повторний лист від 28.05.2022 за вихідним №821/968/01-40). Відповідей на вказані листи [PERSON] не надав, жодних дій на фактичне звільнення приміщення не вчинив. Комісією військової частини [NUMBER] 13, 16 та 17 травня 2022 року було проведено перевірку фактичного використання штатно-посадового житла. За результатами перевірки комісії не вдалось здійснити обстеження та перевірити фактичне використання полковником [PERSON] та членами його сім`ї спірного штатно-посадового житла (квартири), оскільки відповідна квартира була зачинена. При цьому, комісії вдалось поспілкуватись із сусідами [PERSON] , мешканкою квартири [ADDRESS] , та [PERSON] , мешканцем квартири [ADDRESS] проживає військовослужбовець разом із своєю донькою. Також, 17.05.2022, факт проживання у квартирі [PERSON] та його доньки підтвердив директор ТзОВ «Управляюча компанія Укрдім» [PERSON] (акти від 13.05.2022, 16.05.2022, 17.05.2022 додані до матеріалів позову). В Україні, кожному гарантується право на житло, яке набувається у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного Кодексу України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного Кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 12 Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дійсно передбачено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Службове (штатно-посадове) житло, яким є спірна квартира, було надано [PERSON] у тимчасове користування на договірних умовах на підставі договору (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), який був укладений відповідно до наказів Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року №40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» та № 51 від 19.02.2020 «Про продовження проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» на час проходження військової служби у м.Львові. Відповідно до статті 124 ЖК України службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України»(«Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71). Беручи до уваги наведене, звернення позивача до суду з позовом викликане нагальною суспільною необхідністю, оскільки існує черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло такої площі, що неможливе через відмову відповідача звільнити спірне службове житлове приміщення. Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Відповідач забезпечувався житлом від держави, причому неодноразово, що підтверджено наданими до суду копіями документів, зокрема у м. Коростень, Житомирської області та у с.Липники Львівської області. Зокрема, 08 травня 1998 року [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] набули у власність шляхом приватизації квартиру [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] виданого Коростенським виконкомом міської ради від 8 травня 1998 року та зареєстровано в Коростенському міському бюро технічної інвентаризації 8 травня 1998 року у реєстровій книзі за №6237 (вказане підтверджується Договором купівлі-продажу від 18.11.2004 року за №7269, посвідченим приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Добролежи І.Г.). Також, відповідно до Договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2022 року посвідченого приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Левківською Г.С., зареєстрованого в реєстрі за №2736 [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , пл.. 18,7 кв.м., яку, як зазначає відповідач, за договором дарування квартири від 19 липня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Можарівською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №2010 [PERSON] подарував Міністерству оборони України. Як зазначає відповідач, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 грудня 2020 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 14.05.1994 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис №204. Квартира в [ADDRESS] була приватизована [PERSON] та [PERSON] (сином відповідача) 27.04.2021 року, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 27.04.2021 року СТЕ №171075. Тому вважає, що дана квартира набута у власність його дружиною і сином, оскільки приватизована ними після розірвання шлюбу з [PERSON] . Проте, як встановлено судом, вказана квартира була також виділена відповідачу від держави, а відтак, факт приватизації такої його дружиною після розірвання шлюбу з ним не має значення у вирішенні даного спору. Згідно з ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Враховуючи вищенаведене, слід дійти висновку, що [PERSON] і члени його сім`ї, після переведення його на інше місце служби, зобов`язаний був звільнити займану квартиру відповідно до вимог цивільного законодавства та умов договору, відтак, підлягають виселенню із займаної квартири відповідно до вимог ст. 116 Житлового кодексу України, а тому позов слід задовольнити. Відповідно до ч.1, ч.6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З долученої до відзиву на позовну заяву копії посвідчення вбачається, що [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, а тому відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" він звільнений від сплати судового збору. З урахуванням положень ст.141 ЦПК України, сума судового збору не може бути стягнена з [PERSON] , а понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] \~накористь позивача слід стягнути частину сплаченого судового збору, тобто за вирахуванням тієї частини, яка припадає на іншого відповідача, що звільнений від сплати судового збору, в сумі 2684, 00 грн.

Outcome: approved