Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького районного суду вінницької області з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою судді від 02.04.2019 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 10.01.2024 первісну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя- залишено без розгляду; продовжено слуханням розгляд цивільної справи за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовна заява [PERSON] мотивована тим, що з липня 2017 року у них з [PERSON] почали виникати певні непорозуміння у сімейних стосунках і вона навіть звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, однак спільного проживання вони не припиняли до січня 2018 року. До позовної заяви [PERSON] була долучена копія рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2018, яким був розірваний їх шлюб. У цьому судовому рішенні зазначено, що постановою апеляційного суду Вінницької області від 27 грудня 2017 року була задоволена її заява про відмову від позову про розірвання шлюбу, а провадження у справі було закрите. Така заява була обумовлена тим, що вони з [PERSON] примирились і розраховували продовжувати спільне сімейне життя, однак таке примирення тривало недовго і у січні 2018 року вони припинили ведення спільного господарства та стали проживати окремо один від одного. Таким чином, часом припинення спільного ведення господарства між ними може вважатись січень 2018 року. Крім того, у первісній позовній заяві [PERSON] просив поділити спільне майно не враховуючи, що частина того майна, яке ним заявлено до поділу, була відчужена ними у період шлюбу за взаємною згодою. Натомість, до переліку спільного майна подружжя не було включено те майно, яке було придбане ними за спільні кошти та яке має підлягати поділу. Так, у позовній заяві [PERSON] до переліку спільного майна подружжя включена земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер 0510100000:2:070:0010 та жилий будинок з прибудовами та господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по [ADDRESS] . Зазначаючи про те, що вказане вище майно було відчужене нею без його згоди та посилаючись на вимоги п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», [PERSON] просив врахувати вартість цього майна при здійсненні поділу усього спільного майна. Однак, відчуження вказаного майна відбулось у період їх шлюбу та за взаємною згодою, про що свідчить заява [PERSON] від 10 жовтня 2017 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г.В. та зареєстрована в реєстрі за № 1404. У п. 8 самих договорів купівлі-продажу земельної ділянки та жилого будинку, які розташовані по [ADDRESS] від 15.12.2017 чітко зазначено про те, що вони вчинені за згодою [PERSON] , тому ні земельна ділянка, ні жилий будинок, які розташовані по [ADDRESS] не можуть бути предметом поділу спільного майна, позаяк були відчужені у період шлюбу. Також, при поділі спільного майна не може враховуватись вартість зазначеного нерухомого майна, оскільки це майно було відчужене за взаємною згодою його співвласників. Не може бути предметом поділу і мала архітектурна форма, яка розташована біля будинку [ADDRESS] з огляду на таке. У п. 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено про те, що відповідно до положень статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААБ № 011714 вона зареєстрована як приватний підприємець з 11.02.2010. До позовної заяви [PERSON] був доданий договір оренди земельної ділянки площею 0,0055га, яка розташована у [ADDRESS] ) від 09.06.2011, який був укладений між Вінницькою міською радою та нею, як фізичною особою-підприємцем. У п. 8 цього договору зазначено, що земельна ділянка передається в оренду для комерційного використання (обслуговування існуючої МАФ). У п. 1 угоди від 24.07.2015 про поновлення договору оренди земельної ділянки від 09.06.2011, на якій розміщений МАФ, також чітко зазначено проте, що зазначена земельна ділянка передається в оренду для комерційного використання. Цей договір оренди є чинним на теперішній час. МАФ, яка розташована біля будинку [ADDRESS] , вона використовує як приміщення магазину, у якому здійснює роздрібну торгівлю, що підтверджується технічним паспортом на магазин від 24.10.2011. Дві холодильні камери, які зазначаються [PERSON] у позові як спільна сумісна власність були придбані нею як приватним підприємцем, що підтверджується гарантійним талоном на компресорний агрегат № [NUMBER] , з метою використання їх у підприємницькій діяльності; з цією метою вони використовуються і в теперішній час. Таким чином, МАФ, яка розташована біля будинку [ADDRESS] та дві холодильні камери є майном приватного підприємця, яке з огляду на положення статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України, п. 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому поділу між подружжям підлягати не може. Крім того, п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У своїй позовній заяві [PERSON] визначив вартість МАФ, яка розташована біля будинку [ADDRESS] у 1 415 000 гривень, з чим вона категорично не погоджується. Згідно зі Звітом про незалежну оцінку магазину, який складений Вінницькою торгово-промисловою палатою 27.03.2019, ринкова вартість нежитлової будівлі магазину, загальною площею 32,6 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] станом на 27.03.2019 складає 453 800 гривень. Ринкова вартість двох холодильних камер на теперішній час становить 84 000 гривень. Зазначаючи про житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку, кадастровий номер 0520688900:04:009:0099, загальною площею 0,1000 га, та земельну ділянку, кадастровий номер 0520688900:04:009:0100, загальною площею 0,1000 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , як про об`єкти права спільної сумісної власності, [PERSON] не вказує вартість цих об`єктів, що ускладнює проведення поділу спільного майна подружжя. Натомість, [PERSON] акцентує увагу суду на тому, що ці об`єкти нерухомості були придбані за кошти, які були отримані ним від здійснення підприємницької діяльності у період з 23.11.2000 по 22.11.2017 та додає до позовної заяви довідку № 810, яка видана Вінницькою ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області 30.11.2017. Однак, згідно з вказаною довідкою дохід від підприємницької діяльності [PERSON] почав отримувати лише з 2011 року; вона ж зареєстрована як приватний підприємець з 2010 року і з того часу отримує дохід від підприємницької діяльності. Її дохід як приватного підприємця з 2010 року по 2013 рік (час придбання земельних ділянок) значно перевищує дохід [PERSON] , про що свідчить довідка № 6129/Д/02-32-50-09-02, яка видана ГУ ДФС у Вінницькій області 19.03.2019. Зазначені об`єкти нерухомого майна були придбані ними як подружжям за спільні кошти і ці об`єкти були оформлені на [PERSON] як на фізичну особу. Загальна ринкова вартість зазначених об`єктів нерухомого майна становить 3 000 000 гривень. Крім того, до переліку майна, яке є спільною сумісною власністю не були включені наступні автомобілі, які були придбані у період шлюбу та які були зареєстровані на ім`я [PERSON] : «OPEL VIVARO», 2012 року випуску, вартістю 540 000 гривень; «MERSEDES-BENZ 413», 2003 року випуску, вартістю 675 000 гривень; «MERSEDES-BENZ SPRINTER 416 CDI», 2006 року випуску, вартістю 675 000 гривень; «MERSEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI», 2011 року випуску, вартістю 405 000 гривень; «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2003 року випуску, вартістю 405 000 гривень; «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2008 року випуску, вартістю 756 000 гривень; «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2012 року випуску, вартістю 405 000 гривень; «ВАЗ 21150», 2006 року випуску, вартістю 54 000 гривень; «ВАЗ 21043», 2005 року випуску, вартістю 54 000 гривень; «ВАЗ 2107», 2005 року випуску, вартістю 54 000 гривень. Факт придбання наведених у переліку автомобілів у період шлюбу та їх відчуження [PERSON] підтверджується листом Регіонального сервісного центру у Вінницькій області № 31/2-У-19/аз від 14.03.2019, який був наданий на запит адвоката Усова Ю.В., який діє в її інтересах. Усі перелічені автомобілі були цінним майном і були відчужені [PERSON] без її на те згоди, а кошти, які були отримані від реалізації автомобілів, були використані [PERSON] на власний розсуд та не в інтересах сім`ї. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Таким чином, майном, яке належало або належить на праві спільної сумісної власності і яке може підлягати поділу між колишнім подружжям є: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельна ділянка, кадастровий номер 0520688900:04:009:0099, загальною площею 0,1000 га та земельна ділянка, кадастровий номер 0520688900:04:009:0100, загальною площею 0,1000 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , загальною вартістю 3 000 000 гривень; автомобіль «OPEL VIVARO», 2012 року випуску, вартістю 540 000 гривень; автомобіль «MERSEDES-BENZ 413», 2003 року випуску, вартістю 675 000 гривень; автомобіль «MERSEDES-BENZ SPRINTER 416 CDI», 2006 року випуску, вартістю 675 000 гривень; автомобіль «MERSEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI», 2011 року випуску, вартістю 405 000 гривень; автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2003 року випуску, вартістю 405 000 гривень; автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2008 року випуску, вартістю 756 000 гривень; автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2012 року випуску, вартістю 405 000 гривень; автомобіль «ВАЗ 21150», 2006 року випуску, вартістю 54 000 гривень; автомобіль «ВАЗ 21043», 2005 року випуску, вартістю 54 000 гривень; автомобіль «ВАЗ 2107», 2005 року випуску, вартістю 54 000 гривень. Загальна вартість спільного майна подружжя, яке належало чи належить на праві спільної сумісної власності складає 7 023 000 гривень. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Ч. 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними. За взаємною згодою здійснити поділ майна відповідач відмовляється. Ст. 71 СК України закріплює, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, то спір може бути вирішено судом. На думку позивача майно має бути поділене наступним чином: визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на 4 023 000 гривень, які були отримані ним від продажу автомобіля «OPEL VIVARO», 2012 року випуску, автомобіля «MERSEDES-BENZ 413», 2003 року випуску, автомобіля «MERSEDES-BENZ SPRINTER 416 CDI», 2006 року випуску, автомобіля «MERSEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI», 2011 року випуску, автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2003 року випуску, автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2008 року випуску, автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2012 року випуску, автомобіля «ВАЗ 21150», 2006 року випуску, автомобіля «ВАЗ 21043», 2005 року випуску, автомобіля «ВАЗ 2107», 2005 року випуску; визнано за нею право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку, кадастровий номер 0520688900:04:009:0099, загальною площею 0,1000 га та земельну ділянку, кадастровий номер 0520688900:04:009:0100, загальною площею 0,1000 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , загальною вартістю 3 000 000 гривень; стягнуто з [PERSON] на її користь грошову компенсацію вартості спільного майна подружжя в розмірі 511 500 (7 023 000 : 2 - 3 000 000) гривень. На вказану позовну заяву (зустрічну) стороною відповідача надано відзив, в якому відповідач позовні вимоги [PERSON] не визнає, просить відмовити в їх задоволенні, з огляду на наступні обставини. Твердження [PERSON] про те, що вони не припиняли спільного проживання до січня 2018 року не відповідає дійсності: внаслідок постійних сварок вони з [PERSON] з липня 2017 року вирішили проживати окремо; з того часу він постійно проживав та досі проживає за адресою: [ADDRESS] . Отже, саме з того часу вони фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Дані обставини були встановленні Вінницьким міським судом Вінницької області при розгляді справи № 127/28156/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Рішення у даній справі [PERSON] не оспорювалось, подача нею заяви про відмову від позову в іншій справі не свідчить про примирення між ними, а було лише намаганням з її боку затягнути час юридичного оформлення розірвання шлюбу. Також не відповідає дійсності твердження [PERSON] , що відчуження будинку відбулось за його згодою. Заява про продаж нерухомого майна, на яку посилається [PERSON] , як доказ надання ним згоди, була надана при укладенні 10.10.2017 договору купівлі-продажу приміщення МАФ, розташованого в м. Вінниці, який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г.В. та оригінал якої має зберігатись в нотаріальній справі, сформованій при посвідченні вищезазначеного договору. Згода на продаж будинку ним не надавалось і яким чином дана заява була передана приватному нотаріусу Бєлой О.М., йому невідомо. Крім того, даний договір купівлі-продажу є нікчемним, виходячи з такого. За правилом частини першої статті 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що нікчемним є правочин у разі його вчинення без дозволу органу опіки та піклування у визначених законом випадках, зокрема за статтею 71 ЦК України, відповідно до якої опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до статей 58, 59 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. Згідно з частиною першою статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Зі змісту частини першої статті 71 ЦК України, частини першої статті 224 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його вчинено опікуном всупереч інтересам дитини без дозволу органу опіки та піклування, згода цього органу необхідна у випадку, коли дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. На момент укладення спірного договору право користування будинком належало спільній неповнолітній дочці [PERSON] . Отже, враховуюче те, що спірний договір купівлі продажу було укладено всупереч інтересам неповнолітньої доньки, яка на момент його укладення мала право на користування даним жилим приміщенням, без згоди на це органу опіки та піклування та його згоди, договір купівлі продажу в силу вимог ст. 224 ЦК України є нікчемним. Також, є безпідставним твердження [PERSON] , що кошти від продажу належних йому автомобілів використовувались не в інтересах сім`ї, оскільки дані автомобілі були придбані ним з метою їх перепродажу, їх відчуження здійснювалось під час перебування в шлюбі з [PERSON] і за її згодою, а отримані кошти використовувались з метою купівлі іншого автомобіля та для придбання майна (товару), яке [PERSON] використовувала при здійснені підприємницької діяльності. Крім того вважає, що хибним є висновок [PERSON] про те, що не може бути предметом поділу МАФ, який розташований біля будинку [ADDRESS] та дві холодильні камери, оскільки дане майно використовується [PERSON] при здійсненні нею підприємницької діяльності. Верховний Суд України у справі № 6-21 цс І 5 зазначив, що системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Враховуючи зазначене, а також те, що майно було придбане за спільні кошти, це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вважає, що вартість майна визначена [PERSON] не відповідає його дійсній ринковій вартості, в зв`язку з чим у справі має бути призначена судова економічна експертиза. Представник позивача [PERSON] - адвокат Усов Ю.В. в судове засідання не з`явився, попередньо надавши суду заяву про розгляд справи в його відсутність та у відсутність позивача [PERSON] , позовні вимоги своєї довірительки підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити, врахувавши висновок експерта № 06ЕІ-09/2023 за результатами проведеної судової будівельно - оціночної експертизи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином і в установленому законом порядку повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається, на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - http://court.gov.ua/fair/. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України» зазначив, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст.6 даної Конвенції. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 121 ЦПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. Враховуючи розумність строків для вчинення процесуальних дій, практику ЄСПЛ, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача. Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, врахувавши наданий відповідачем відзив, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задоволити частково з наступних підстав. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2018 в [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - задоволено; розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30 жовтня 1998 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 2265 (т.1 а.с. 6 - 9). Даним рішенням суду встановлено, що 30 жовтня 1998 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 2265, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане 10 червня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області. Оригінал свідоцтва про шлюб міститься у матеріалах цивільної справи № 127/18444/17, які були оглянуті судом у судовому засіданні (справа № 127/18444/17 а.с. 5). 30 серпня 2017 року до суду звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу (справа № 127/18444/17 а.с. 2). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2017 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30 жовтня 1998 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 2265 (справа № 127/18444/17 а.с. 31). Як вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00019412420 від 18 січня 2018 року, на підставі вищевказаного рішення суду від 26 жовтня 2017 року органами РАЦС було зареєстровано розірвання шлюбу (а.с. 16). Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 27 грудня 2017 року, заяву [PERSON] про відмову від позову задоволено, прийнято відмову від позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2017 року визнано нечинним, провадження у справі закрито (справа № 127/18444/17 а.с. 71-72). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2018 року, [PERSON] та [PERSON] надано термін для примирення строком з 20 березня 2018 року по 07 травня 2018 року включно та до закінчення строку для примирення, провадження по справі зупинено (а.с. 38). Однак, наданий судом строк для примирення позитивного результату щодо збереження сім`ї не дав. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно договору купівлі - продажу від 17.08.2010 [PERSON] купила у [PERSON] малу архітектурну форму - торговий павільйон (МАФ), що в м. Вінниці по проп. Юності, біля будинку №67 (т. а.с. 203 - 204). 10.10.2017 [PERSON] продала [PERSON] 1/2 частку МАФ що в [ADDRESS] (т. а.с. 190). Згідно договору оренди земельної ділянки від 09.06.2011 (т.1 а.с. 37 - 40) Вінницька міська рада передала в оренду [PERSON] земельну ділянку площею 0,0055 га для комерційного використання в [ADDRESS] ), до 19.01.2015. 24.07.2015 між Вінницькою міською радою та [PERSON] було укладено угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки від 09.06.2011 до 27.03.2025 (т.1 а.с. 81). [PERSON] , згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №514783 від 08.06.2011, на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 09.06.2009 (т. 1 а.с. 23 - 24), являється власником земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] з 23.11.2000 по 22.11.2017 рахувався на податковому обліку у Вінницькій ОДПІ, на загальній системі оподаткування, та за період з 01.01.2010 по 31.12.2016 чистий дохід склав 958858,61 грн. (т.1 а.с. 10). Власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.04.2015, являється [PERSON] (т.1 а.с. 11). Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1 га що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с. 12). Вказану земельну ділянку [PERSON] , згідно договору - купівлі - продажу від 18.12.2012 (т.1 а.с. 16-17), за письмовою згодою дружини [PERSON] купив у ТОВ «Дюк-06». [PERSON] , згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.03.2013, на підставі договору - купівлі продажу від 18.03.2012 (т.1 а.с. 13 - 15), являється власником земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована в с. Зарванці, Вінницького району Вінницької області, яку він за письмовою згодою дружини [PERSON] , купив у ТОВ «Дюк-06». Згідно заяви про надання згоди на розпорядження майном від 10.10.2017, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г.В. та зареєстрованої в реєстрі за № 1404 (т. 1 а.с. 79), [PERSON] дав згоду на укладення договорів купівлі - продажу будь - якого нерухомого майна його дружиною - [PERSON] , на умовах та ціною, які будуть визначені нею самостійно. При цьому відповідач зазначив, що, в тому числі, договори купівлі - продажу будь - якого нерухомого майна будуть укладатися дружиною в інтересах їх сім`ї. Згідно договору купівлі - продажу земельної ділянки від 15.12.2017 (т. 1 а.с. 80, 84), [PERSON] передала у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована в [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташований житловий будинок, про відчуження якої на користь покупця сторони домовились окремим правочином, а покупець прийняла земельну ділянку, сплативши за неї грошову суму в розмірі 1013000,00 грн. Згідно договору купівлі - продажу житлового будинку від 15.12.2017 (т. 1 а.с. 82 - 83, ), [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , а покупець прийняла житловий будинок, сплативши за нього грошову суму в розмірі 271000,00 грн. Позивач [PERSON] являється ФОП (т.1 а.с. 87). Мала архітектурна форам (магазин), яка розташована біля будинку [ADDRESS] , використовується позивачем як приміщення магазину, у якому здійснюється роздрібна торгівля, що підтверджується технічним паспортом від 24.10.2011 (т.1 а.с. 32 - 36). Згідно листа Регіонального сервісного центру у Вінницькій області № 31/2-У-19/аз від 14.03.2019 (т.1 а.с. 116), в період шлюбу сторонами були придбані та зареєстровані на ім`я [PERSON] наступні транспортні засоби: «OPEL VIVARO», 2012 року випуску; «MERSEDES-BENZ 413», 2003 року випуску; «MERSEDES-BENZ SPRINTER 416 CDI», 2006 року випуску; «MERSEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI», 2011 року випуску; «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2003 року випуску; «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2008 року випуску; «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2012 року випуску; «ВАЗ 21150», 2006 року випуску; «ВАЗ 21043», 2005 року випуску; «ВАЗ 2107», 2005 року випуску. Згідно повідомлень ТСЦ 0544, ТСЦ 0543, ТСЦ № 5941 (т.1 а.с. 157 - 186), автомобіль «OPEL VIVARO», 2012 року випуску, автомобіль «MERSEDES-BENZ 413», 2003 року випуску, автомобіль «MERSEDES-BENZ SPRINTER 416 CDI», 2006 року випуску, автомобіль «MERSEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI», 2011 року випуску, автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2003 року випуску, автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2008 року випуску, автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2012 року випуску, автомобіль «ВАЗ 21150», 2006 року випуску, автомобіль «ВАЗ 21043», 2005 року випуску, автомобіль «ВАЗ 2107», 2005 року випуску, були відчужені [PERSON] у період шлюбу з [PERSON] . В ході судового розгляду судом було призначено судову транспортно - товарознавчу експертизу. Згідно висновку судової транспортно - товарознавчої експертизи № 06 ЕІ-09/2023 від 30.09.2023 (т.2 а.с. 106 - 119), середня ринкова вартість автомобілів: «OPEL VIVARO», 2012 року випуску станом на 01.01.2018 складала 9060,00 доларів США (254280,00 грн.), на дату проведення експертизи - 7615,00 доларів США (278395,00 грн.); «MERSEDES-BENZ 413», 2003 року випуску станом 01.01.2018 складала 11037,60 доларів США (309787,20 грн.), на дату проведення експертизи - 11972,20 доларів США (437994,00 грн.); «MERSEDES-BENZ SPRINTER 416 CDI», 2006 року випуску станом на 01.01.2018 складала 13992,00 доларів США (392660,00 грн.), на дату проведення експертизи - 12770,00 доларів США (466980,00 грн.); MERSEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI», 2011 року випуску станом на 01.01.2018 складала 2280,00 доларів США (625340,00 грн.), на дату проведення експертизи - 13870,00 доларів США (507210,00 грн.); VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2003 року випуску станом на 01.01.2018 складала 6690,00 доларів США (187770,00 грн.), на дату проведення експертизи - 5570,00 доларів США (203690,00 грн.); «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2008 року випуску станом на 01.01.2018 складала 8750,00 доларів США (245590,00 грн.), на дату проведення експертизи - 7360,00 доларів США (269140,00 грн.); «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2012 року випуску станом на 01.01.2018 складала 12000,00 доларів США (336800,00 грн.), на дату проведення експертизи - 14740,00 доларів США (539020,00 грн.); «ВАЗ 21150», 2006 року випуску станом на 01.01.2018 складала 3010,00 доларів США (84480,00 грн.), на дату проведення експертизи - 2400,00 доларів США (87765,00 грн.); «ВАЗ 21043», 2005 року випуску станом на 01.01.2018 складала 1910,00 доларів США (55290,00 грн.), на дату проведення експертизи - 1555,00 доларів США (56860,00 грн.); «ВАЗ 2107», 2005 року випуску станом на 01.01.2018 складала 1900,00 доларів США (53330,00 грн.), на дату проведення експертизи - 1605,00 доларів США (58695,00 грн.). Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що дані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Згідно висновку судової транспортно - товарознавчої експертизи № 06 ЕІ-09/2023 від 30.09.2023 середня ринкова вартість автомобілів, які відчужив відповідач у період шлюбу з позивачем, складає 2905749,00 грн.; вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, земельних ділянок, що розташований за адресою: [ADDRESS] складає 3000000,00 грн., загальна вартість спільного майна подружжя становить 5905749,00 грн., вартість 1/2 частки спільного майна подружжя складає 2952874,50 грн. Позивач просить визнати за нею право власності на об`єкти нерухомості, які є спільним сумісним майном подружжя, вартістю 3000000,00 грн. та стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості спільного майна подружжя в розмірі 511500,00 грн. Таким чином, суд вважає за можливе поділити між сторонами майно за варіантом, запропонованим позивачем - за позивачем суд визнає право власності на спільно нажите майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельні ділянки, що розташований за адресою: [ADDRESS] , стягнувши з позивача на користь відповідача різницю вартості спільного майна подружжя в розмірі 47125 грн. 50 коп.; за відповідачем визнати право власності на 2905749 гривень, які були отримані ним від продажу автомобілів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення задоволення позову. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» від 09.12.1994). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р.). Такі висновки також викладені у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 607/9865/16-ц. Визначаючись щодо стягнення з відповідача судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 9605 грн. 00 коп. ( т. 1 а.с. 71). Вказані судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу та винагороду за виконану роботу експерта стороною позивача суду не надано. На підставі викладеного,

Outcome: approved