Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за законом, зазначивши, що вона є матір`ю [PERSON] [PERSON] . У 2007 році після розірвання свого шлюбу донька приїхала до м. Дніпра і вони стали мешкати в квартирі [ADDRESS] утрьох: позивач, її чоловік і батько [PERSON] - та донька [PERSON] . У 2011\~році помер\~чоловік [PERSON] ,\~і вони\~залишились жити\~в квартирі\~удвох з\~донькою.\~ [INFO] [PERSON] \~померла.\~Після смерті\~доньки відкрилась\~спадщина у\~вигляді \~частини квартири\~ [ADDRESS] .\~Заповіту донька\~не залишила.Позивач є спадкоємцем першої черги за законом. Вважає, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки з 2007 року по [INFO] вони мешкали однією сім`єю, вели спільне господарство. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 23.11.2021 року позивачу [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини та відсутністю документів, що підтверджують спільне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини ніхто, окрім позивача, не звертався. У зв`язку із відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, позивач не може у позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права, у зв`язку із чим звернулась до суду із зазначеним позовом. Просила суд встановити факт постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , померлою [INFO] , на час відкриття спадщини. Визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті доньки, [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2024 року відкрито провадження по даній справі. Позивач та його представник в судових засіданнях позові вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на викладені у відзиві заперечення, зазначила, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вимог про прийняття спадщини спільним проживанням зі спадкодавцем. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суд приходить до висновку про задоволення позову. Судом встановлено, що донька позивача, [PERSON] , якій на праві власності належала частина квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого 09 лютого 1995 року згідно з розпорядженням виконавчого комітету міської ради народних депутатів 09 лютого 1995 року за №4/209-95, померла [INFO] у смт. Кирилівка, Запорізької області. Зі спадкової справи № 19/2021, відкритої після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , вбачається, що [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 23.11.2021 року позивачу [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини та відсутністю документів, що підтверджують спільне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права (частина 2 статті 16 ЦК України). За частиною першою ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою ч. 1 ст. 1220 ЦПК України. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ст. 1270 ЦК України. Ч.1 ст. 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У ст. 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 3 ст. 1296 ЦК України визначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно зі ст. 392 ЦК України в судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Постановою державного нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті доньки через відсутність факту прийняття спадщини. Отже, на даний час у позивача існують перешкоди у прийнятті спадщини. Разом з тим, судом встановлено, що позивач є спадкоємцем за законом першої черги. Із заявою про прийняття спадщини після смерті доньки звернувся лише вона. Факт постійного проживання позивача разом з донькою на час відкриття спадщини підтвердили в судовому засіданні допитані свідки. Прийняття спадщини - є правом спадкоємця і залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідно волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України встановленню підлягають обставини щодо спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем (що розуміється як наявність взаємних прав та обов`язків по відношенню один до одного, спільне утримання майна, ведення спільного господарства та інше) на час смерті останнього. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не с абсолютним підтвердженням обставин про те. що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК б країни, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від і0.01.20;9 у справі №484/747/17. від 07.06.2022 у справі №175/4514/20. З наданих суду пояснень свідків судом встановлено, що позивач постійно проживала разом зі спадкодавцем до дня її смерті, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, донька позивача працювала неофіційно. Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України у суду наявні підстави для визнання позивача спадкоємцем, яка прийняла спадщину належним чином. Позивач не має можливості оформити спадкові права без звернення до суду з даним позовом. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Під час розгляду справи суд виходить з аналізу прецедентної практики Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ), яка свідчить про важливість дотримання державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захист прав людини через призму цього принципу, так у рішенні ЄСПЛ «Федоренко проти України» суд нагадав, що відповідно до його прецедентної практики поняття «майно» може поширюватися на «наявне майно» або активи, включаючи претензії, щодо яких заявник може обґрунтовано стверджувати, що він принаймні має «законні сподівання» ефективно скористатися правом власності. Аналізуючи практику розгляду судом справ щодо порушення права володіння майном, можна зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) як матеріальних, так і нематеріальних. Зокрема, у контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами було усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27.04.1979 р., п. 64), тобто наявне майно (existing possessions). У даному випадку предметом спору є захист права позивача на наявне майно, що уже увійшло до складу спадщини, яке спадкоємець має законне сподівання отримати у спадок. Позивач звернулась до суду через об`єктивні обставин, які позбавляють її можливості оформити спадкові права і отримати спадщину на нерухоме майно, а тому, з урахуванням принципу верховенства права, його право підлягає захисту судом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. Суд не приймає до уваги заперечення проти позову представника відповідача, оскільки ним не спростовані докази у вигляді пояснень свідків будь-якими іншими належними та допустимими доказами.

Outcome: approved