Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

Короткий виклад обставин справи. [PERSON] , 16.02.2024 року (вх. № 3923) звернувся у Залізничний районний суд м. Львова з позовною заявою до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, у якій просить суд: - стягнути з відповідача недораховану заробітну плату за період з 01.01.2010 року по 30.09.2015 року у сумі 34 344 грн. 00 коп., провівши з цієї суми стягнення податків та обов`язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати; - стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати, у зв`язку із порушенням строків її виплати у сумі 80 881 грн. 45 коп., провівши з цієї суми стягнення податків та обов`язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати; - стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн. 00 коп. (а.с. 1-8). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 18.09.2000 року по 31.05.2019 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго». Так, 18.09.2000 року він був прийнятий в електроцех слюсарем-електриком з ремонту електроустаткування по четвертому розряду, тимчасово, на три місяці згідно наказу № 190-к від 18.09.2000 року. 18.12.2000 року був переведений на постійну роботу згідно наказу № 272-к від 18.12.2000 року. 01.08.2002 року позивачу присвоєно п`ятий розряд слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування згідно наказу № 243-к від 01.08.2002 року. 02.08.2004 року він був переведений на Сихівський РТМ на цю ж посаду згідно наказу № 283-к від 02.08.2004 року. 01.07.2009 року останній був переведений в енергетичну службу електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування по п`ятому розряду, згідно наказу № 315-к від 01.07.2009 року. 31.05.2019 року позивач був звільнений з роботи за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Окремо зазначено, що з 01.01.2010 року по 30.09.2015 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушувало законодавство про працю, що призвело до недорахування та недоплати за вказаний період заробітної плати. Так, при нарахуванні заробітної плати позивачу відповідач недотримувався умов Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки та 2012-2013 роки, Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 та 2013-2015 роки; Територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднання роботодавців та профспілковими об`єднанням Львівської області на 2012-2014 роки, згідно з якими мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника І розряду встановлюється у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Натомість, відповідачем самостійно встановлювався розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з суттєвим заниженням розміру мінімальної заробітної плати, що призвело до ненарахування та, відповідно, виплати не у повному розмірі заробітної плати за спірний період. Враховуючи наведене, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Рух справи в суді. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2024 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю - Галайко Н. М. (а.с. 150). Судом у порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 16.02.2024 року направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі (а.с. 151). Відповідь на вказаний запит надійшла до суду 18.03.2024 року (а.с. 152). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.04.2024 року позовну заяву було залишено без руху, у зв`язку з її істотними недоліками (а.с. 153-154). 10.04.2024 року (вх. № 9014) від [PERSON] надійшла письмова заява про усунення недоліків позовної заяви, на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху (а.с. 156-157). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 19.04.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні). Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 188-189). Позиція учасників справи. Щодо відзиву на позовну заяву. 13.05.2024 року (вх. № 11532) від уповноваженого представника відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» - Негрі Г. Ю. на поштову адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що остання просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначено, що виплата заробітної плати у ЛМКП «Львівтеплоенерго» регулюється наказами «Про зміни в оплаті праці працівників» від 21.07.2010 року № 186, від 23.04.2012 року № 150 від 29.04.2013 року № 170, від 30.04.2014 року № 176, та від 27.06.2014 року № 264, що є чинними, скасованими у встановленому порядку не були. Вказані накази підприємства належать до правових актів локального характеру, котрі містять норми права, які регулюють конкретні правовідносини і є обов`язковими до застосування на підприємстві, крім того, такі були погоджені первинною профспілковою організацією. Такі накази доведені до відома працівників шляхом безпосереднього повідомлення керівниками структурних підрозділів своїм підлеглим про їх прийняття та механізм впровадження, а також шляхом розміщення примірників наказів на дошках оголошень. На виконання вимог ст. 30 Закону України «Про оплату праці», при кожній виплаті заробітної плати підприємство повідомляє працівників, шляхом видачі розрахункових листків. Також вказано про те, що позивачем пропущено трьохмісячний строк звернення до суду з вимогою про виплату недорахованої заробітної плати у порядку ч. 1 ст. 233 КЗпП України та те, що до спірних правовідносин не може застосовуватися положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, оскільки факт порушення законодавства про працю щодо позивача встановлено не було. Окремо відзив містить заперечення проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зокрема з огляду на необґрунтованість такої. Щодо відповіді на відзив. 16.05.2024 року (вх. № 11819) від уповноваженого представника позивача [PERSON] - адвоката Прімєрової Н. Г. на адресу суду (документ сформований у системі «Електронний суд» 16.05.2024 року) надійшла письмова відповідь на відзив. Із змісту якої вбачається, що остання просить суд задовольнити позовні вимоги у цілому. Окремо вказано, що на момент звільнення позивача з роботи (31.05.2019 року) ч. 2 ст. 233 КЗпП України діяла у попередній редакції, за приписами якої було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Разом з цим, вказано, що 27.11.2023 року адвокатом Прімєровою Н. Г. був направлений ЛМКП «Львівтеплоенерго» адвокатський запит № 01-27/11/23 про надання розрахункових листків по заробітній платі позивача та про надання розрахунку сум, які нараховані та виплачені працівникові [PERSON] при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна і додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні). ЛМКП «Львівтеплоенерго» разом із супровідним листом № 07-8309-12/23 від 12.12.2023 року направило, адвокату Прімєровій Н. Г. завірені копії розрахункових листків по заробітній платі позивача. Даний лист № 07-8309-12/23 від 12.12.2023 року був отриманий представником позивача 20.12.2023 року, що підтверджується роздруківкою статусу відстеження поштового відправлення з офіційного сайту Укрпошти. Повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні (ст. 116), відповідачем при звільненні не надавалися як і не надавалися відповідачем на адвокатський запит № 01-27/11/23 від 27.11.2023 року. Розрахунку сум, які нараховані та виплачені позивачу при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна і додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) відповідачем не надано, тому перебіг тримісячного строку не розпочався. Окрім цього вказано, що позов був поданий позивачем до суду 14.02.2024 року, тобто, у тримісячний строк з дня отримання представником позивача копій розрахункових листків по заробітній платі позивача. На підставі наведеного, сторона позивача вважає, що не пропущено строк звернення до суду із даним позовом. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Так, суд вважає необхідним зазначити, що згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Разом з цим, згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] (а також дублікату трудової книжки серії [NUMBER] ) стверджується, що [PERSON] : - 18.09.2000 року прийнятий в електроцех слюсарем-електриком з ремонту електроустаткування по четвертому розряду, тимчасово, на три місяці згідно наказу № 190-к від 18.09.2000 року; - 18.12.2000 року був переведений на постійну роботу, згідно наказу № 272-к від 18.12.2000 року; - 01.08.2002 року присвоєно п`ятий розряд слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування, згідно наказу № 243-к від 01.08.2002 року; - 02.08.2004 року переведений на Сихівський РТМ на цю ж посаду, згідно наказу № 283-к від 02.08.2004 року; - 01.07.2009 року переведений в енергетичну службу електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування по п`ятому розряду, згідно наказу № 315-к від 01.07.2009 року; - 31.05.2019 року звільнений з роботи за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за наказом № 275-к від 31.05.2019 року (а.с. 17-25, 26-28). Суд також приймає до уваги долучені до матеріалів справи копії відповіді Територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області від 17.03.2014 року № 02-1175/04 та копії відповіді Державної фінансової інспекції у Львівській області від 02.06.2014 року № 06-16/3740. Проведеними перевірками стану додержання вимог законодавства про працю на ЛМКП «Львівтеплоенерго» виявлено ряд порушень, зокрема факти порушення вимоги п. 2.2 Генеральної, галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 року, ст. 96, 97 КЗпП України та ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» - тобто при розроблені тарифної сітки для робітників виробничих підрозділів на Підприємстві встановлено мінімальні годинні ставки робітників виробничих підрозділів у розмірі меншому, ніж встановлено Галузевою угодою на 2010-2012 роки та порушено вимоги ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» якими передбачено проведення виплати заробітної плати не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, окрім цього, окрім цього встановлене заниження розмірів окладів керівників, професіоналів, фахівців, службовців і робітників (а.с. 67-69, 70-74). Із акту перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 13010061472 ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 08.10.2013 року проведеної Територіальною державною інспекцією з питань праці у Львівській області виявлено ряд порушень, зокрема факти порушення вимоги п. 2.2. Генеральної, галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 роки, ст. 96, 97 КЗпП України та ч. 3. ст. 6 Закону України «Про оплату праці», яке полягає в тому, що тарифна ставка робітника 1 розряду була розрахована відповідачем з порушенням ст. 95 КЗпП України (а.с. 61-64). Також судом встановлено, що постановою Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/7893/13 від 14.11.2013 року (яка набрала законної сили) ухвалено визнати [PERSON] - директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, і накладено на нього стягнення - штраф у розмірі 510 грн. 00 коп. (а.с. 65-66). Із змісту вказаної постанови вбачається, що під час проведення перевірки ЛМКП «Львівтеплоенерго», було виявлено порушення вимог законодавства про працю, допущені директором, а саме: - в порушення вимог п. 2.2 Генеральної, галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2013 роки, ст. 96, 97 КЗпП України та ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці», тарифна ставка розраховувалась з 01.07.2010 року по 30.04.2012 рік, виходячи з мінімальної зарплати 744 грн. при встановлення Законом України «Про державний бюджет України на 2010 рік» мінімальної заробітної плати з 01.01.2010 року - 907 грн., чим порушено вимоги ст. 95 КЗпП України. З 01.05.2012 року по 30.04.2013 рік, виходячи з мінімальної зарплати 869 грн., при встановленні Законом України «Про державний бюджет України на 2012 рік» мінімальної заробітної плати з 01.04.2012 року - 1 094 грн., чим порушено вимоги ст. 95 КЗпП України. З 01.05.2013 року розрахована, виходячи з мінімальної заробітної плати 922 грн., при встановленні Законом України «Про державний бюджет України на 2013 рік» мінімальної заробітної плати з 01.01.2013 року - 1 147 грн., чим порушено вимоги ст. 95 КЗпП України. Виходячи з наведеного з 01.05.2013 року годинна тарифна ставка машиніста берегових насосних станцій ІІ розряду становить 11, 59 грн., годинна тарифна ставка старшого машиніста турбінного відділу 5 розряду - становить 16, 53 грн., годинна тарифна ставка слюсаря з ремонту паро газотурбінного устаткування 5 розряду - становить 16, 23 грн., посадовий оклад начальника зміни станції становить 4 199 грн., старший майстер виробничої дільниці 1 гр. - 3 986 грн., начальник цеху - 4 214 грн., тобто при розробленні тарифної сітки для робітників виробничих підрозділів на підприємстві встановлено мінімальні годинні тарифні ставки робітників виробничих підрозділів у розмірі меншому ніж встановлений Галузевою угодою на 2010-2012 роки; - в порушення вимог ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується по мірі надходження коштів два рази на місяць, а не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду за який здійснюється виплата. Із долученої до матеріалів справи копії окремої ухвали Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/7060/14 від 26.02.2015 року, вбачається, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» не дотримується умов колективного договору, а саме п. 16.1 Колективного договору на 2012-2013 роки та п. 1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2011 роки та п. 2 Територіальної угоди на 2012-2014 роки в частині визначення тарифної ставки (а.с. 142). Так, суд вважає необхідним наголосити, що згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, вказаними судовими рішеннями встановлено факт порушення відповідачем вимог законодавства про оплату праці у період 2010-2015 років в частині визначення розміру тарифної ставки. Отже, ця обставина не потребує додаткового, окремого доведення. Суд приймає до уваги надані на адвокатський запит завірені копії розрахункових листків із заробітної плати [PERSON] (згідно відповіді ЛМКП «Львівтеплоенерго» № 07-8309-12/23 від 12.12.2023 року) за періоди: січень-грудень 2010 року, січень-грудень 2011 року, лютий-грудень 2012 року, січень-грудень 2013 року, січень-грудень 2014 року, січень-грудень 2015 року, січень-грудень 2016 року, січень-грудень 2017 року, січень-грудень 2018 року, січень-травень 2019 року, жовтень-грудень 2020, червень-грудень 2021 року, січень-серпень 2022 року (а.с. 32, 36-54). Застосоване судом законодавство. Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики /довідники/. Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки /схеми посадових окладів/ провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних /міжпосадових/ співвідношень розмірів тарифних ставок /посадових окладів/. Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації /профспілковим представником/. Статтею 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Згідно із ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). У відповідності до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Положеннями цього Закону також передбачено, що умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод (ч.2 ст.5), а галузева (міжгалузева) угода не може погіршувати становище працівників порівняно з генеральною угодою (ч. 3 ст. 8). Згідно із абз. 4, 5 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється, зокрема, на підставі галузевих (міжгалузевих), територіальних угод та колективних договорів. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оплату праці» договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті. Аналогічні положення містяться у ст. 97 КЗпП України. За змістом зазначених норм встановлені галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами умови оплати праці є гарантіями для працівників в сфері оплати праці й безпосереднє застосування таких умов є обов`язковим для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії угоди. Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Мотиви прийняття рішення та висновки суду. Так, згідно пункту 4.3. Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки та 2012-2013 роки відповідач погодився враховувати норми та положення генеральної, галузевої, регіональної та міської угод, а також Закону України «Про Державний бюджет України». Відповідно до п. 1.1.3. Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 роки, та п. 3.1.1. Галузевої угоди на 2013-2015 роки мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника І розряду - у розмірі не менше 120 відсотків мінімальної заробітної плати встановленої законом. Згідно з Тарифною частиною Регіональної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднанням роботодавців та профспілковими об`єднанням Львівської області на 2010-2011 роки встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду у розмірі, передбаченому в Галузевій угоді між Міністерством ЖКГ України та ЦК профспілки працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2011 роки (а.с. 121, 122). Додатком № 1 до Тарифної частини Регіональної угоди на 2010-2011 роки встановлено коефіцієнт співвідношень тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду (групи кваліфікації). Для працівників, зайнятих на роботах по ремонту, налагодженню, обслуговуванню електроенергетичного, санітарно-технічного та іншого устаткування, даний коефіцієнт становить 1, 41 (а.с. 124). Додатком № 2 до Тарифної частини Регіональної угоди на 2010-2011 роки встановлено єдину сітку міжрозрядних тарифних коефіцієнтів по підгалузях житлово-комунального господарства, згідно з якою наведений коефіцієнт для робітників 5 розряду становить 1, 54 (а.с. 123). Згідно з Тарифною частиною Територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднання роботодавців та профспілковими об`єднанням Львівської області на 2012-2014 роки встановлено, що оплата праці працівників підприємств житлово-комунального господарства області здійснюється із застосуванням вимог Тарифної частини. Встановлено мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду у розмірі, передбаченому в Галузевій угоді між Міністерством ЖКГ України та ЦК профспілки працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України (а.с. 132). Додатком № 1 до Тарифної частини Територіальної угоди на 2012-2014 роки встановлено коефіцієнт співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду для працівників, зайнятих на роботах по ремонту, налагодженню, обслуговуванню електроенергетичного, санітарно-технічного та іншого устаткування даний коефіцієнт становить 1, 42 (а.с. 133). Додатком № 2 до Тарифної частини Територіальної угоди на 2012-2014 роки встановлено єдину сітку міжрозрядних тарифних коефіцієнтів по підгалузях житлово-комунального господарства, згідно з якою наведений коефіцієнт для робітників 5 розряду становить 1, 54 (а.с. 135). Згідно п. 16.2 Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою (регіональною) угодою (а.с. 106). Розміри мінімальної заробітної плати на 2010-2015 роки були встановлені Законами України: «Про Державний бюджет України на 2010 рік» від 27.04.2010 року № 2154-VI, «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23.12.2010 року № 2857-VI, «Про Державний бюджет України на 2012 рік» від 22.12.2011 року № 4282-VI, «Про Державний бюджет України на 2013 рік» від 06.12.2012 року № 5515-VI, «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 року № 719-VII, «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 року № 80-VII, і становили: -на 2010 рік: з 1 січня - 869, 00 грн., з 1 квітня - 884, 00 грн., з 1 липня - 888, 00 грн., з 1 жовтня - 907, 00 грн., з 1 грудня - 922, 00 грн.; -на 2011 рік: з 1 січня - 941, 00 грн., з 1 квітня - 960, 00 грн., з 1 жовтня - 985, 00 грн., з 1 грудня - 1 004, 00 грн.; -на 2012 рік: з 1 січня - 1 073, 00 грн., з 1 квітня - 1 094, 00 грн., з 1 липня - 1 102,00 грн., з 1 жовтня - 1 118, 00 грн., з 1 грудня - 1 134, 00 грн.; -на 2013 рік: з 1 січня - 1 147, 00 грн., з 1 грудня - 1 218, 00 грн.; -на 2014 рік: 1 218, 00 грн.; -на 2015 рік: з 1 січня - 1 218, 00 грн.; з 1 вересня - 1 378,00 грн. Тому, суд приймає розрахунок наданий стороною позивача, згідно якого сума недорахованої заробітної плати позивача за період з 01.01.2010 року по 30.09.2015 року становить 34 344 грн. 00 коп. (а.с. 9-12), а також суд приймає до уваги, що згідно розрахунку компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, станом на 01.02.2024 року складає 80 881 грн. 45 коп. (а.с. 13-14). Так, позивачем у справі доведено обставини, на які він посилався як на підтвердження своїх вимог у частині наявності підстав для стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати. При цьому, доказів, які б спростували визначений позивачем розмір недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, відповідач в ході судового розгляду справи не надав, як і не надав доказів належного виконання ним законодавства про працю, зокрема щодо належного нарахування заробітної плати за вказаний період. Також суд враховує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Так, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.01.2023 року у справі № 191/1052/18 (провадження № 61-5335св22): оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає недорахована заробітна плата за період з 01.01.2010 року по 30.09.2015 року у сумі 34 344 грн. 00 коп. та компенсація втрати частини заробітної плати, у зв`язку із порушенням строків її виплати у сумі 80 881 грн. 45 коп. (з урахуванням необхідності сплати обов`язкових податків та зборів). Щодо строку звернення до суду для вирішення трудового спору. Окремо суд зазначає, що не приймає до уваги покликання представника відповідача у відзиві на пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки вказане суперечить ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції чинній до 19.07.2022 року), якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (вказане положення було чинним на момент звільнення позивача з роботи, а саме 31.05.2019 року). Суд звертає увагу на те, що згідно рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», які слід розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. Судові витрати по справі. Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Щодо судового збору. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд приймає до уваги, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідні судові витрати у разі прийняття рішення на користь позивача підлягають стягненню з другої сторони на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги про стягнення заробітної плати обґрунтовані та підлягають задоволенню, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Щодо витрат на правничу допомогу. Згідно положень ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, суд приймає до уваги позицію викладену у додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року загалом, та зокрема щодо обов`язку доведення неспівмірності витрат, який покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Крім цього, щодо принципу змагальності, який знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) від 27.06.2018 року, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/15687/15-ц від 14.11.2018 року, № 753/15683/15 від 26.09.2018 року, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 910/3929/18 від 18.06.2019 року. Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, у прохальній частині позову міститься вимога про стягнення з відповідача 5 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 7). Так, на підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі, до матеріалів справи долучено: - витяг з договору про надання правничої (правової) допомоги, договір про надання правничої (правової) допомоги від 23.11.2023 року, укладеного між адвокатом Прімєровою Н. Г. та [PERSON] (а.с. 55); - копію свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 000279 від 15.10.2015 року (а.с. 56); - копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВС № 1244934 від 27.11.2023 року (а.с. 37); - копію додаткової угоди № 1 до договору, згідно п. п. 2.3.1 якої сторони погодили вартість роботи адвоката у сумі 5 000 грн. 00 коп. (а.с. 58); - акт приймання-передачі до договору про надання правової допомоги, із зазначенням найменування робіт та наданих послуг на загальну суму 5 000 грн. 00 коп. (а.с. 59); - розрахунок суми судових витрат (на професійну правничу допомогу) у сумі 5 000 грн. 00 коп. (а.с. 60); - квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки № 14 від 14.02.2024 року про оплату за надану правову (правничу) допомогу [PERSON] у сумі 5 000 грн. 00 коп. (а.с. 8а). Суд приймає до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Суд враховує, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому у положеннях ст. 627 ЦК України, принципу «pacta sunt servanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду № 910/15191/19 від 01.10.2020 року). Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22). У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Верховного Суду від 12.01.2023 року у справі № 910/8342/21). Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17). Так, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) від 19.02.2020 року. Також Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, усі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved