Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неї; встановити над неповнолітньою [PERSON] піклування та призначити її піклувальником [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] , народилася [INFO] , її матір`ю є [PERSON] , батьком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 24.04.2007 року Одноробівською Першою сільською радою Золочівського району Харківської області. Спільне сімейне життя між батьками позивача не склалося та в 2009 році позивач, її мати та рідний брат [PERSON] переїхали в село Одноробівка Богодухівського району Харківської області. 16.12.2011 рішенням Золочівського районного суду Харківської області шлюб між батьками позивача був розірваний. Позивач залишилася проживати разом з матір`ю. З того часу, тобто більше десяти років, свого батька позивач не бачила, він не цікавиться її життям, не спілкується з нею, не піклується про розвиток, тобто не приймає жодної участі в житті позивача. Всі належні умови для її проживання, навчання та розвитку створювала мати. За весь час навчання відповідач жодного разу не з`явився в навчальному закладі та не цікавився навчанням. Позивач також зазначила, що у квітні 2022 року вона з мамою виїхали з Одноробівки і з 28.04.2022 року по 21.04.2023 року вона з мамою проживали як внутрішньо переміщені особи в сел. Ташань Бориспільського району Київської області, що підтверджується листом № 917 від 14.09.2023 року Ташанської сільської ради Бориспільського району Київської області. За весь цей час відповідач жодного разу позивачу навіть не подзвонив та не поцікавився. Відповідач не надавав та не надає позивачу матеріальної допомоги. Не забезпечує необхідним харчуванням, ліками, одягом. Не виконує рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання позивача. Аліменти боржником не сплачуються тривалий час. Відповідач має велику заборгованість по сплаті аліментів. Отже відповідач на протязі довгого часу не бачився з позивачем, не цікавився її здоров`ям, не надавав ніякої матеріальної допомоги, не піклувався та не виявляв турботи, тобто він в добровільному порядку відмовився від спілкування зі позивачем. Він міг вільно приймати участь у вихованні, але свідомо відмовився від цього і уникав від покладеної на нього відповідальності та обов`язків та по теперішній час не надає матеріальної допомоги на утримання позивача. Позивач та її представник просили позовні вимоги задовольнити, з підстав зазначених у позові, розгляд справи просили провести без їх участі. Відповідач, [PERSON] повторно не з`явився, причину неявки не повідомив, про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Представником третьої особи, Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради, надано суду заяву про розгляд справи без його участі. Третьою особою, [PERSON] надано суду заяву про розгляд справи без його участі. Представником органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей, сімей та молоді Золочівської селищної ради, надано суду заяву про розгляд справи без його участі. Третьою особою, [PERSON] надано суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням того, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, не з`явився у судове засідання, не подав відзив на позов, до того ж, інформація щодо часу розгляду даної справи розміщена на офіційному веб-сайті судової влади України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Позивач, [PERSON] , народилася [INFO] в селі Перовське Золочівського району Харківської області, її матір`ю є [PERSON] , батьком є відповідач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 24.04.2007 року Одноробівською Першою сільською радою Золочівського району Харківської області. 16.12.2011 рішенням Золочівського районного суду Харківської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Згідно довідки № 74 від 11.09.2023 року, виданої старостою Одноробівського старостинського округу Оксаною Пуніною, в селі Одноробівка позивач проживала разом з мамою та бабусею, в повсякденному житті позивач завжди була з мамою, батько не проживає в селі більше 10 років, з запитами та іншими питаннями щодо [PERSON] до старостинського округу не звертався. Згідно довідки № 69 від 04.09.2023 року, виданої директором КЗ «Одноробівський ліцей» Золочівської селищної ради Харківської області [PERSON], за весь період навчання [PERSON] , з 1 по 10 класи її батько [PERSON] контакту з закладом освіти не підтримував, успішністю не цікавився, з вчителями не спілкувався, батьківські збори не відвідував. Вихованням [PERSON] та допомогою в навчальному процесі займалася лише мама, [PERSON] , яка підтримувала постійний зв`язок з педагогами, співпрацювала з класним керівником, приймала активну участь в шкільному житті, відвідувала батьківські збори, надавала достовірну інформацію про стан здоров`я. Згідно довідки № 364 від 11.09.2023 року КНП «Центр первинної медичної допомоги Золочівської селищної ради» я знаходжусь на диспансерному обліку в амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Одноробівка з діагнозом: Міопія слабого ступеню обох очей. До медичного закладу з приводу захворювання [PERSON] зверталася мати [PERSON] , під час відвідування медичного закладу та спілкування з лікарями кожного разу зі позивачем була мати. В квітні 2022 року позивач з матір`ю виїхали з Одноробівки і з 28.04.2022 року по 21.04.2023 року проживали як внутрішньо переміщені особи в сел. Ташань Бориспільського району Київської області, що підтверджується листом № 917 від 14.09.2023 року Ташанської сільської ради Бориспільського району Київської області (в тексті помилково зазначено, що взяті на облік як ВПО з 28 квітня 2023 року, згідно наданих до листа довідок це відбулося у 2022 році). В провадженні Богодухівського відділу державної виконавчої служби у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на дитину [PERSON] . Аліменти боржником не сплачуються тривалий час. Відповідач має велику заборгованість по сплаті аліментів. Ухвалою суду від 25.03.2024 витребувано з Богодухівського відділу державної виконавчої служби у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції інформацію щодо виконавчого провадження [NUMBER] та розрахунок заборгованості боржника [PERSON] по сплаті аліментів за весь період виникнення заборгованості. Проте, витребувані документи на адресу суду не надійшли. Крім того позивач зазначила, що відповідач на протязі тривалого часу не бачився з нею, не цікавився її здоров`ям, не надавав ніякої матеріальної допомоги, не піклувався про неї та не виявляв турботи, тобто він в добровільному порядку відмовився від спілкування з позивачем. Верховний Суд у постанові від 15.05.2019 (справа №490/10338/15-ц) вказав, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав відповідача, позивачка посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по її вихованню, не приймає участі у її житті, не піклується про її здоров`я та розвиток, про її фізичний та духовний стан. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав згідно ст.165 СК мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Згідно з нормами статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, а також ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності встановленої законом. Статтею 11 Закону України Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402-III передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Згідно частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Суд бере до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини, а саме: право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», пункт 49, рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 47), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Невжиття заходів щодо спілкування з дитиною, турботи про неї, розцінюється як свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, сукупність зібраних у справі доказів свідчить про те, що відповідач не має прагнення спілкуватися з дитиною, сприяти засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не проявляє інтересу до його внутрішнього світу, що суперечить положенням ст.18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року), з яких випливає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найвищі інтереси є предметом їх основного піклування. Так, [PERSON] , який є батьком [PERSON] , свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по її вихованню, навчанню, матеріальному забезпеченню. За нормою п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з висновком органу опіки та піклування Золочівської селищної ради «щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] », захищаючи найкращі інтереси дитини, орган опіки та піклування Золочівської селищної ради вважає доцільним позбавити громадянина [PERSON] , [INFO] , батьківських прав по відношенню до неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідач безвідповідально відноситься до виховання дитини, свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків у відношенні неповнолітньої [PERSON] , не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно із ст. 243 Сімейного Кодексу України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених ЦК України. Відповідно до ст. 59 Цивільного кодексу України піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. Відповідно до ст. 62 Цивільного кодексу України опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника. Відповідно до ст. 63 Цивільного кодексу України опікуном чи піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Приймаючи до уваги подання заступника директора Департаменту служб у справах дітей - начальника Служби у справах дітей по Київському району Матвіїва В.В. від 19.04.2024 №348/0/202-24, відповідно до якого,

Outcome: approved