Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою. Свої вимоги мотивував тим, що 07 липня 2022 року близько 18 години сталася ДТП за участю його, [PERSON] , який керував транспортним засобом марки «Ауді А6» та [PERSON] , який керував транспортним засобом марки «ВАЗ», номерний знак [NUMBER] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. А позивач отримав страх та шок. На момент ДТП відповідач перебував в нетверезому стані, поводив себе грубо, вимагав гроші, тому позивач звернувся до поліції. Вважає, що причиною ДТП є перебування відповідача в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується постановою суду. Враховуючи, це просить стягнути матеріальну шкоду, яку оцінює у розмірі 52300 грн. та моральну шкоду у розмірі 30000 грн. 04 січня 2024 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Одночасно позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі. 25 січня 2024 року надійшов відзив на позовну заяву, у якій відповідач не погоджується із поданим позовом. Аргументує тим, що в прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням даної пригоди та настанням шкідливих наслідків, 07.07.2022 року перебувало порушення позивачем, а не ним ст.124 та ст.126 КУпАП, що знайшло підтвердження в постанові Рокитнівського районного суду від 13 жовтня 2022 року. Крім того, розмір збитків та шкоди, відповідно до норм ЦПК України позивачем не доведена у повному обсязі, а в матеріалах позову відсутні будь - які докази про настання негативних наслідків для [PERSON] з вини відповідача. У судове засідання призначене на 14 лютого 2024 року позивач не з`явився, подав до суду клопотання про відкладення судового засідання через навчання в університеті. У судове засідання призначене на 11 березня 2024 року позивач не з`явився, клопотань про відкладення не надходило. У судове засідання призначене на 09 квітня 2024 року позивач не з`явився, подав до суду клопотання про відкладення судового засідання через розгляд у Львівському апеляційному суді його апеляційної скарги на ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 11.09.2023, якою відмовлено у прийняття зустрічної позовної заяви. У судове засідання призначене на 09 травня 2024 року позивач не з`явився, подав до суду клопотання про відкладення судового засідання через перебування у Львівському апеляційному суді справи за його скаргою. На підтвердження своїх доводів долучив до клопотання ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 15.01.2024 у справі № 441/2789/23. Проте, за посиланнями на сайті Судової влади, в ЄДРСР, в загальному доступі ( за реквізитами справи: сторони у справі, номер цивільної справи та номер провадження) розміщено постанову Львівського апеляційного суду від 19.04.2024, з остаточним рішенням за апеляційною скаргою на ухвалу суду від 20.11.2023. Вказана обставина, з врахуванням положень ст.223 ЦПК України дає підстави суду здійснювати розгляд цивільної справи у відсутність позивача. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). З урахуванням ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України, та вище наведених обставин, а також того, що провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, строків розгляду справи, беручи до уваги що у жодне з відкладених судових засідань позивач не з`явився, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо доказів для її розгляду по суті за відсутності позивача. У судовому засідання відповідач позовні вимоги не визнав та посилаючись на викладені аргументи у відзиві, просив відмовити у задоволені позову. Вважає, що причиною ДТП є винні дії позивача, якого було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Спірні відносини виникли з приводу правовідносин з відшкодування шкоди, так звані, деліктні правовідносини. Шкода, завдана в результаті дорожньо-транспортної пригоди за участі джерел підвищеної небезпеки. Так, 07 липня 2022 року о 21 годині 43 хвилин, водій [PERSON] в с. Рокитне по вул. Приходька, Сарненського району Рівненської області, керував транспортним засобом марки «Ауді А6», реєстраційний номер [NUMBER] , допустив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ», номерний знак [NUMBER] , чим завдав транспортним засобам механічні пошкодження. Постановою Рокитнівського районного суду Рівненської області від 13.10.2022, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.126, ст. 124, ч.1 ст.126 КУпАП та, відповідно до ст.36 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400,00 (три тисячі чотириста) гривень. Постановою Рівненського апеляційного суду від 10.02.2023, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову Рокитнівського районного суду Рівненської області від 13 жовтня 2022 року в частині визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст.126 КУпАП - скасовано та закрито у цій частині провадження. У решті , постанову суду першої інстанції залишено без змін. Таким чином, [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченому ст.124 КУпАП, у зв`язку з чим був підданий адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень (постанова оприлюднена у ЄРСР). Згідно з п.4 ст. 129 Конституції України, цивільно-процесуального закону однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у і тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.6 зазначеної Постанови Пленуму, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Зобов`язання із заподіяння шкоди (деліктні зобов`язання) це зобов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав абсолютного характеру і мета яких забезпечити поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, відповідальної за шкоду. Законодавство в деліктних правовідносинах передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Позивач просить задоволити позовні вимоги через те, що відповідач керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Підтверджується вказане постановою суду від 16.12.2022, згідно якої відповідача за обставин 07 липня 2022 року о 21 год. 43 хв. в [ADDRESS] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Зі змісту постанови вбачається, що відповідач пройшов огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння, результат якого становить 0,229 ‰. Суд звертає увагу, що пунктом 7\~Розділу ІІ\~Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції,\~установлення стану\~алкогольного сп`яніння\~здійснюється на\~підставі огляду,\~який проводиться\~згідно з\~вимогами цієї\~Інструкції з\~використанням спеціальних\~технічних засобів,\~показники яких\~після проведення\~тесту мають\~цифровий показник\~більше 0,2\~проміле алкоголю\~в крові. Таким чином, допустиме значення вмісту алкоголю в крові людини - 0,2 проміле. Відповідно до загальноприйнятого медичного критерію, алкогольне сп`яніння\~- це гостра алкогольна інтоксикація, що настала внаслідок уживання алкоголю, залежить від процесів резорбції та елімінації. Умовно розрізняють три ступеня сп`яніння за концентрацією алкоголю в крові: легкий до 2‰, середній 2-3‰, тяжкий більше 3‰ Кожен із них має певні клінічні ознаки: слабкий ознаки відсутні або близькі до середнього; середній розгальмованість, зниження інтелекту, сонливість, млявість, зниження м`язового тонусу, порушення координації рухів тощо; тяжкий втрата здатності орієнтуватись, уповільненість мови, зниження емоцій, у 2/3 випадків виявляється блювання, можлива смерть від паралічу дихального та судинорухового центрів, а також у стані алкогольної коми. Кількісне визначення алкоголю здійснюється фотометричним методом (у крові, сечі, лікворі, умісті шлунка, тканинах) та методом газорідинної хроматографії (у крові, сечі та повітрі, що видихається). Кількість алкоголю в даний момент, прийнятого, концентрацію алкоголю в певний проміжок або в певний час можна визначити за формулами, що рекомендовані Відмарком. Крім того, існують методи Рапопорта, Архангельської, Мохова, Шинкаренка ( за даними медичної літератури). Клінічні методи визначення ступеня алкогольного сп`яніння теж не завжди достовірні, тому сучасна діагностика ґрунтується на кількісному визначенні алкоголю в крові, сечі, слині та повітрі, що видихається. Це дозволяє об`єктивно визначити ступінь алкогольного сп`яніння, кількість та давність уживання алкоголю. Залежно від концентрації алкоголю у крові визначається ступінь інтоксикації, зокрема: менше 0,3‰ - відсутній вплив алкоголю; від 0,3 до 0,5‰ - незначний вплив алкоголю; від 0,5 до 1,5‰ - легке сп`яніння; від 1,5 до 2,5‰ - сп`яніння середнього ступеня; від 2,5 до 3,0‰ - сильне сп`яніння; від 3,0 до 5,0‰ - тяжке отруєння алкоголем, можлива смерть; від 5,0 до 6,0‰ - смертельне отруєння. Як вбачається із постанови Рокитнівського районного суду Рівненської області від 16.12.2024, витребуваної за клопотанням позивача, у відповідача під час його огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння було виявлено вміст алкоголю, показник якого склав 0,229 ‰, при допустимому 0,2‰. Отже, вміст алкоголю, визначений у відповідача перевищує допустиму норму на 0,029, однак, згідно загальноприйнятої класифікації за рівнем концентрації алкоголю у крові, складає менше, ніж 0,3‰, що вказує про відсутність впливу алкоголю на організм людини. Іншими словами, вказує на факт вживання алкоголю, проте виключає вплив алкоголю на організм людини, оскільки, допустима норма в 0,2 ‰ - майже нульова, так звана доклінічна та безсимптомна доза алкоголю. Така кількість алкоголю не відображується на поведінці людини та не має зовнішніх проявів. Подібна доза алкоголю виявляється лише вимірювальним пристроями в лабораторних умовах чи за допомогою алькотерстера - газоаналізатора. З огляду на викладене, доводи позивача про те, що причиною дорожньо-транспортної пригоди є перебування відповідача в стані алкогольного сп`яніння є надуманими, а посилання на цю причину припущенням, які суд не може взяти до уваги. Також, відповідач зауважив, що не є винуватцем ДТП, матеріали за ст.124 КУпАП відносно нього не складалися та судом не розглядалися. Разом з тим, як вбачається з постанови суду від 13.10.2022 по справі №571/865/22, аварійна ситуація, яка призвела до зіткнення транспортних засобів, виникла в той момент, коли позивач виїжджаючи з місця стоянки, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним. У зв`язку з цим, його дії кваліфіковані за ст.124 КУпАП. За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, постановою суду [PERSON] визнано винним за ст.124 КУпАП. Постанова суду була предметом перегляду апеляційним судом: у цій частині постанову залишено без змін. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, у прямому причинному зв`язку з наслідками настання ДТП перебувають дії [PERSON] , який звернувся до відповідач з цим позовом. За встановлених обставин суд приходить висновку про недоведеність неправомірності дій відповідача [PERSON] . Докази, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду відсутні. Так, відповідач вказує, що дефектні акти № 1 та № 2 від 07.11.2023 складені , а огляд проведений у його відсутність, у зв`язку з чим він не визнає ці докази та заперечує щодо них. Судом встановлено, що обидва дефекні акти складені, крім того, за минуванням значного проміжку часу після ДТП, яка мала місце 07.07.2022, тобто з моменту ДТП та до моменту огляду автомобіля минуло більше року. Такі докази суд не може визнати належними та допустимими. З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди. Також позивачем заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 30 000,00 грн. Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено, що обставини вчинені з боку відповідача спричинили моральні страждання, які полягають у сильному нервовому стресі, страху після удару ДПТ, що в подальшому вплинуло на його стан здоров`я, необхідність звертатися до медичного закладу. При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст.1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування. Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди. У пункті 3 Постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 цієї Постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відповідно до п.7 зазначеної Постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Враховуючи роз`яснення, що містяться у п.9 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач у зв`язку з пошкодженням автомобіля та необхідністю проведення ремонту, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, інших обставин, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості. Позивачем долучено довідку №6425 КНП «КМКЛ №7», згідно якої [PERSON] звертався до травмпункту 25.06.2023 року з приводу розриву ПХЗ, правого колінного суглобу, дата травми встановлена 25.06.2023 року. Суд звертає увагу, що ДТП сталося 07.07.2022 року, звернення до лікаря було майже через рік часу. Інших допустимих та належних доказів у підтвердження факту отримання будь-яких тілесних ушкоджень та моральних страждань, з ними пов`язаних позивачем не надано. Стягнення моральної шкоди не може ставити на меті та слугувати способом для особистого збагачення. Оскільки належних та допустимих доказів спричинення діями відповідача моральної шкода позивачем не надано, а тому у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 30 000,00 грн. слід відмовити повністю. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При відкриття провадження у справі, суд відстрочив позивачеві сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі. Враховуючи положення ст.141 ЦПК України та те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог повністю, стягує з позивача на користь держави судовий збір, обрахований згідно ставки судового збору, визначеного ЗУ «Про судовий збір». До суду позивач звернувся 30 листопада 2023 року, відтак слід застосувати розмір судового збору, який був встановлений на 2023 рік.

Outcome: approved