Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

30.01.2024 р. [PERSON] (надалі також - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі також - відповідач) про надання дозволу на виїзд дочки [PERSON] , [INFO] у його супроводі як батька, без згоди і супроводу матері до Ізраїлю у період з 01.07.2024 р. по 01.08.2024 р. Позивач обґрунтовував позов тим, що він перебував з 18.10.2002 р. до 06.12.2023 р. у шлюбі з відповідачем і за час шлюбу у них народилися діти - син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з ним в Ізраїлі та дочка [PERSON] , [INFO] , яка проживає із відповідачем у м. Глухові. Після розірвання шлюбу позивач підтримував контакти із дочкою по телефону. Однак, відповідач заблокувала номер батька на телефоні дочки. Позивач, через проживання у іншій країні позбавлений особисто виїхати до дочки. Крім того, з 2022 р. в Україні розпочалась війна, що також стало на заваді приїзду. Враховуючи ситуацію в Україні, він має намір та бажання оздоровити дитину в Ізраїлі, однак відповідач відмовляє йому вивезти дитину. У зв`язку з цим позивач просить задовольнити позов, оскільки виїзд дитини до Ізраїлю сприятиме її фізичному та моральному розвитку (а.с.1-3). Ухвалою суду від 06.02.2024 р. позов залишено без розгляду (а.с.17). Ухвалою суду від 07.02.2024 р., після усунення позивачем недоліків, суд відкрив провадження у справі та з урахування обставин справи вирішив розглянути її у порядку загального позовного провадження (а.с.26). Призначене у цій справі на 06.03.2024 р. підготовче судове засідання було відкладене у зв`язку із клопотаннями сторін (а.с.50). 10.04.2024 р. суд закрив підготовче судове засідання. Сторони, під час підготовчого засідання будь-яких клопотань не заявляли та нових доказів не долучали і не заперечували проти закриття підготовчого судового засідання (а.с.72). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав, що в ньому викладені. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, пославшись на ризик дитини опинитися в країні, в якій йдуть бойові дії. Представник служби у справах дітей [PERSON] зазначила, що органом опіки і піклування було підготовано висновок про недоцільність виїзду дитина за кордон, проте у вирішенні позову покладалась на розсуд суду. Заслухавши представників сторін та розглянувши подані сторонами документи і матеріали, оцінивши докази, суд встановив наступне. Матеріалами справи підтверджується, що сторони мають спільний дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.5-12). Згідно висновку виконавчого комітету Глухівської міської ради від 17.05.2024 р., міськрада вважає за недоцільним надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої [PERSON] , без згоди матері. Даний висновок обґрунтований тим, що позивач на запит органу опіки і піклування не надав докази, які б свідчили про умови проживання, матеріальний стан та спосіб життя. Крім того існує можливість неповернення дитини в Україну. Сама ж дитина не має бажання їхати до батька (а.с.87). Норми ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України передбачають право фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Верховний Суд у своїй постанові від 03.07.2019 р. по справі № 643/1090/17 зробив висновок про те, що не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Отже, Верховний Суд звернув увагу на те, що ризик неповернення дитини є важливим аспектом, який суд враховує при вирішенні подібних справ, оскільки якщо є обґрунтовані підстави вважати, що один із батьків може не повернути дитину після закінчення визначеного строку, це може негативно вплинути на її стабільність та зв`язки з іншим з батьків та родиною. Якщо дитина постійно проживає з матір`ю, важливо забезпечити, щоб цей зв`язок не був порушений. Повертаючись до обставин цієї справи, суд звертає увагу на те, що наявність сукупності таких обставин, про які сам позивач зазначає у позові: подвійне громадянство позивача та дитини, тривале проживання позивача в Ізраїлі та відсутність міцних соціальних або професійних зв`язків в Україні, які б спонукали позивача повернутися разом із дитиною, наявність конфлікту з відповідачем з приводу спілкування з дитиною, тощо, можуть спонукати позивача залишити дитину разом з собою. Водночас, позивач не надав жодних доказів, які б свідчили про наявність гарантій та механізмів забезпечення повернення дитини після закінчення поїздки. Відтак, суд не може задовольнити цей позов. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed