Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, яку обгрунтовує тим, що 04.08.2016 вона зареєструвала з відповідачем [PERSON] шлюб. [INFO] у них народилася донька [PERSON] . Батьком дитини зазначений [PERSON] . Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18.03.2019 (справа № 128/127/19) задоволено позов [PERSON] , розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу донька [PERSON] залишилася проживати разом з нею. 16.05.2020 вона вдруге вийшла заміж та зареєструвала шлюб з [PERSON] . З 13.07.2020 вона разом з неповнолітньою донькою проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Її чоловік [PERSON] разом з нею виховує [PERSON] , утримує її матеріально, дбає про розвиток дитини. Батько дитини - [PERSON] донькою взагалі не цікавиться, участі в її вихованні не приймає. Після розірвання шлюбу, відповідач бачив дитину лише один раз - у вересні 2019 року. [PERSON] страждає на дитячий аутизм, розлад експресивної мови, загальне недорозвинення мови 1 рівня, састичну параплегію, неповну, хронічну, легкий нижній спастичний парапарез та є дитиною з інвалідністю віком до 18 років. Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, боржник [PERSON] станом на 20.01.2014 має заборгованість по сплаті аліментів в сумі 12941 грн 46 коп. В інтересах дитини позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав по відношенню до доньки [PERSON] . Її теперішній чоловік виконує всі обов`язки батька по відношенню до [PERSON] , любить її та дбає про неї. Донька свого рідного батька не знає. Тому просить позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до доньки [PERSON] . Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 11.03.2024 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання; зобов`язано Службу у справах дітей Вінницької міської ради Вінницького району Вінницької області надати суду висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . 13.05.2024 на виконання вимог ухвали судді Вінницького районного суду Вінницької області від 11.03.2024 надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав батька [PERSON] щодо дитини [PERSON] , [INFO] . В підготовче засідання 14.05.2024 учасники справи не з`явились, хоч в установленому законом порядку повідомлялись про дату, час та місце проведення підготовчого засідання. Позивач [PERSON] попередньо через канцелярію суду подала заяву, в якій просить провести підготовче засідання за її відсутності, оскільки відповідач [PERSON] визнає її позовні вимоги, просить ухвалити рішення про позбавлення останнього батьківських прав у підготовчому засіданні, від допиту свідків відмовляється, будь-яких інших заяв чи клопотань не має. 14.05.2024 від [PERSON] надійшла заява, у якій останній визнає позовні вимоги [PERSON] , погоджується, щоб рішенням суду його було позбавлено батьківських прав по відношенню до доньки [PERSON] , [INFO] , рішення про позбавлення батьківських прав просить ухвалити у підготовчому засіданні. У заяві про визнання позову відповідач просить провести підготовче засідання за його відсутності. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю Педосич В.С. попередньо подав до суду заяву, у якій просить розглядати справу за його відсутності, висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 08.05.2024 №01/00/011/132624 підтримує. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести підготовче засідання 14.05.2024 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом установлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . [INFO] у сторін по справі народилася дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.09.2016 (а.с. 8). Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18.03.2019 задоволено позов [PERSON] ; шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано; після розірвання шлюбу прізвище позивача змінено на « [PERSON] » (а.с. 9). Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16.05.2020, [PERSON] та [PERSON] 16.05.2020 зареєстрували шлюб, про що складено актовий запис №590 (а.с. 10). З копії довідок про реєстрацію місця проживання особи від 13.07.2020 убачається, що [PERSON] та [PERSON] з 13.07.2020 зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11, 12). Відповідно до копії медичного висновку №151 про дитину з інвалідністю віком до 18 років від 28.09.2023, [PERSON] , [INFO] , має захворювання F84.0 - Дитячий аутизм. F80.1 - Розлад експресивної мови. Загальне недорозвинення мови І рівня. G82.16 - Спастична параплегія, неповна, хронічна. Легкий нижній спастичний парапарез (а.с. 13). Згідно з копією листа керівника центру розвитку «Я - ОСОБЛИВИЙ» Бомко В.М. від 15.01.2024, [PERSON] в центрі розвитку займається одинадцять місяців, дитину приводить і забирає із занять виключно мама, батько жодного разу не з`являвся та не цікавився справами, успіхами та досягненнями дівчинки, мама в свою чергу завжди цікавиться як пройшов день у [PERSON], бере домашні завдання на опрацювання вдома, займається розвитком дівчинки (а.с. 14). З копії розрахунку заборгованості по сплаті аліментів за період з 01.04.2021 до 20.01.2024, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 20.01.2024 складає 12941,46 грн (а.с. 16-18). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991 (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучаться з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. У рішенні від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07.08.1996). Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачиться на шкоду інтересам дитини. Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18.12.2008, «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24.02.1995). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З висновку Служби у справах дітей Вінницької міської ради від 08.05.2024 №01/00/011/132624 про доцільність позбавлення батьківських прав батька [PERSON] щодо дитини [PERSON] , [INFO] , убачається, що на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини мати [PERSON] наполягала на позбавленні [PERSON] батьківських прав, оскільки він участі у житті та вихованні доньки [PERSON] не бере, не телефонує, матеріально не допомагає, має заборгованість зі сплати аліментів на її утримання. [PERSON] пояснила, що дитина [PERSON] страждає на дитячий аутизм, і через потребу виїжджати з донькою за кордон на оздоровлення або для огляду дитини у лікарні їй постійно необхідний дозвіл від батька, зазначила, що у неї є інший чоловік і дитина [PERSON] знає його як свого батька, який її забезпечує та виховує. Батько [PERSON] на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 30.04.2024 повідомив, що перестав спілкуватися з донькою [PERSON] у зв`язку з погіршенням стосунків з колишньою дружиною [PERSON] та щоб не травмувати дівчинку, оскільки вона хворіє, вирішив не турбувати дитину, підтвердив, що самоусунувся від виховання доньки. [PERSON] стверджував, що окрім сплати аліментів на дитину [PERSON] , він також сплачує аліменти на ще одну дитину від іншого шлюбу, наголосив, що не заперечує проти того, щоб його позбавили батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого Вінницьким відділом ДВС у Вінницькому районі Вінницької області, за період з 01.04.2021 до 20.01.2024 заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] на утримання дитини [PERSON] становить 12941 грн. Відповідно до інформації центру розвитку « Я - ОСОБЛИВИЙ», дитину [PERSON] приводить і забирає із занять, цікавиться справами, займається розвитком дівчинки виключно мама [PERSON] . Батько [PERSON] жодного разу не з`являвся та не цікавився справами, успіхами та досягненнями дитини. Своєю поведінкою [PERSON] порушив вимоги статей 150, 180 Сімейного кодексу України, які покладають на батьків обов`язки по вихованню та утриманню дітей. Тому орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за доцільне позбавлення батьківських прав батька [PERSON] щодо дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 49-50). Суд при вирішенні справи враховує наданий органом опіки та піклування висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та вважає, що вказаний висновок є достатньо обґрунтованим і відповідає інтересам дітей. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Під час вирішення спору суд керується в першу чергу інтересами дітей, бере до уваги, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей, враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, у якнайкращих інтересах дітей буде збереження їхніх зв`язків із обома батьками. Суд також зауважує, що інтереси дітей у вирішенні питання про позбавлення батьківських прав є вищими за інтереси батьків, які відповідальні за дітей та зобов`язані всі питання перш за все вирішувати шляхом домовленостей, непорозуміння між батьками не повинні мати наслідком вплив на права та інтереси дітей. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», заява №31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Судом установлено, що відповідач [PERSON] не проживає з дочкою [PERSON] та не спілкується з нею з вересня 2019 року, тобто більше чотирьох років. Позивачем [PERSON] доведено ті обставини, що відповідач [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток дочки, її навчання, підготовку до самостійного життя, не сприяє позивачу у забезпеченні дочці необхідного медичного догляду та лікування, не забезпечує харчуванням, допускає утворення заборгованості зі сплати аліментів на дочку, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дочкою, не дає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу тощо. Доказів, які б свідчили про протилежне, відповідачем не надано. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнає в повному обсязі. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Зазначені фактори, як кожен окремо, такі в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, з урахуванням винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Суд вважає, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дочки взагалі відсутня, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. Досліджені судом обставини справи дають підстави вважати, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. У постанові Верховного Суду від 25.03.2019 (справа №165/2240/16-ц) зазначено, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Крім того, Верховний Суд від 28.10.2020 (справа № 241/47/19) висловив позицію про те, що з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Згідно зі статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996, ратифікованої Україною 03.08.2006, дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами, використання яких вона може вимагати: a) отримувати всю відповідну інформацію; b) отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; c) бути поінформованою про можливі наслідки реалізації цих думок та про можливі наслідки будь-якого рішення. У статті 6 «Порядок прийняття рішення» Європейської конвенції визначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, і приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. У даній справу судом враховано вік дитини [PERSON] , якій на момент розгляду справи виповнилося лише 7 років, беручи до уваги наявні у неї захворювання, а саме: дитячий аутизм, розлад експресивної мови, загальне недорозвинення мови 1 рівня, састичну параплегію, неповну, хронічну, легкий нижній спастичний парапарез, тому суд визнав недоцільним заслуховувати думку дитини під час розгляду позову про позбавлення бтьківських прав. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо. Необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо його поведінка зміниться. Суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Разом з тим, судом встановлені обставини, які свідчать, що такий вплив на [PERSON] як позбавлення його батьківських прав відповідає інтересам дитини [PERSON] . Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 06.10.2021 по справі № 320/5094/19, від 02.12.2020 у справі № 180/1954/19, від 13.11.2020 у справі № 760/6835/18, від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17, від 02.11.2020 у справі № 552/2947/19, від 24.04.2019 у справі № 300/908/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення її батьківських прав. З огляду на встановлені обставини, враховуючи, що визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси відповідача та інших осіб, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява №4909/04). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом частини першої статті 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи, що відповідачем позов визнано до початку розгляду справи по суті, то відповідно до ст. 142 ЦПК України, 50% судового збору за подачу позовної заяви слід стягнути з відповідача на користь позивача, іншу частину судового збору повернути позивачу із державного бюджету.

Outcome: approved