Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

Позивач \~05 грудня 2023 року звернувся до\~ суду з вказаним позовом до Начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Галіціної Вікторії Леонідівни, Бердянської міської ради, Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області, Комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок», в якому просить суд: визнати причини пропуску [PERSON] строку на звернення до суду з даною позовною заявою поважними та поновити його; визнати незаконним та скасувати Розпорядження в.о. Бердянського міського голови, секретаря Бердянської міської ради Свідла Олександра Петровича № 20-р «Про звільнення директора комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» [PERSON] та розірвання укладеного з ним контракту до закінчення строку його дії» від 21.01.2022; визнати незаконним та скасувати Розпорядження в.о. Бердянського міського голови, секретаря Бердянської міської ради Свідла Олександра Петровича №28-р «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 21.01.2022 № 20-р» від 27.01.2022; поновити [PERSON] на посаді директора Комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок»; стягнути солідарно з Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок" та Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.01.2022 по день винесення рішення у цій справі. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] займав посаду директора Комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» на підставі контракту, укладеного між ним та Бердянською міською радою від 27.11.2020. 21.01.2022 Розпорядженням в.о. Бердянського міського голови, секретаря Бердянської міської ради Свідла О.П. № 20-р «Про звільнення директора комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» [PERSON] та розірвання укладеного з ним контракту до закінчення строку його дії» (далі- Розпорядження № 20-р) позивача звільнено з займаної посади згідно п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. В розпорядженні № 20-р зазначено, що підставою звільнення [PERSON] є одноразове грубе порушення трудових обов`язків, а саме незаконне звільнення [PERSON] із займаної посади юрисконсульта КП БМР «БЦР» згідно наказу № 63-к від 22.03.2021, що призвело до негативних наслідків для Підприємства та заподіяло останньому значну матеріальну шкоду згідно з рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06.12.2021 по справі № 310/3189/21. Розпорядженням № 28-р від 27.01.2021 внесено зміни до розпорядження міського голови від 21.01.2022 № 20-р «Про звільнення директора комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» [PERSON] та розірвання укладеного з ним контракту до закінчення строку його дії» щодо дати звільнення позивача. Змінено дату звільнення з 21.01.2022 на 27.01.2022. Зазначає, що розпорядження № 20-р є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки в його діях відсутній склад дисциплінарного правопорушення. Зазначає, що [PERSON] не встановлювалась наявність вини(умислу або необережності) [PERSON] у нібито незаконному звільненні [PERSON] та не враховувались обставини, за яких звільнено вказану особу. Так, [PERSON] звільнений у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. 12.01.2021 комунальним підприємством розроблено та затверджено стратегію оптимізації організаційної структури КП «БЦР» БМР. Того ж дня, комунальним підприємством видано наказ № 06 «Щодо проведення змін в організаційній структурі КП «БЦР» БМР. На виконання наказу № 06 від 12.01.2021 помічником директора [PERSON] здійснено аналіз навантаження на юридичний сектор підприємства, що відображено у доповідній записці від 14.01.2021. 16.01.2021 директором КП «БЦР» БМР видано наказ № 11 «Про скорочення чисельності та штату працівників» яким скорочено, зокрема, 1 посаду юрисконсульта. Того ж дня повідомлено про заплановане скорочення чисельності та штату працівників профспілковий комітет КП «БЦР» БМР (подання від 16.01.2021 №13). 19.01.2021 отримано погодження профспілки на скорочення чисельності та штату працівників. 19.01.2021 інспектором з кадрів КП БМР « [PERSON] надано інформаційну довідку, в якій зазначено про відсутність у [PERSON] переважного права на залишення на роботі. 19.01.2021 помічником директора [PERSON] проведено порівняльний аналіз продуктивності праці та кваліфікації юрисконсультів, за результатами якого встановлено, що юрисконсульт [PERSON] має більшу продуктивність праці та кваліфікацію. 19.01.2021 КП «БЦР» БМР видано наказ № 14 «Про скорочення штату», яким вирішено скоротити посаду юрисконсульта з вивільненням із займаної посади юрисконсульта [PERSON] , про що повідомлено позивача. 05.03.2021 на адресу профспілкового комітету ППО КП «БЦР» БМР направлено подання про розірвання трудового договору з працівниками. 10.03.2021 та 22.03.2021 [PERSON] запропоновано вакантні посади, від переведення на які він відмовився. 22.03.2021 наказом КП «БЦР» БМР № 36-к [PERSON] звільнено з посади юрисконсульта на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. З вказаного вбачається, що звільнення [PERSON] відбулось у повній відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, звільнення [PERSON] проведено на підставі стратегії оптимізації організаційної структури КП БМР «БЦР», інформаційної довідки інспектора з кадрів та службової записки помічника директора. Дії [PERSON] направлені на оптимізацію роботи підприємства, скорочення зайвих непотрібних посад та, як наслідок, економію фонду заробітної плати. Згідно стратегії оптимізації [PERSON] скорочено не лише юрисконсульта [PERSON] , а й інспектора ревізора [PERSON] , старшого контролера-касира [PERSON] , та чотири посади контролерів касирів. Натомість, після скорочення вказаних посад, ефективність роботи підприємства значно підвищилась, фінансові показники зросли. Згідно Випуску 1 "Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності" Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 № 336 до посадових обов`язків інспектора з кадрів належить, зокрема, оформлення прийому, переведення і звільнення працівників відповідно до законодавства про працю, положень, інструкцій і наказів керівника підприємства; формування і ведення особових справ працівників. Таким чином, саме інспектор з кадрів є особою, яка обізнана про наявність переважного права на залишення на роботі працівника, оскільки веде особові справи працівників. Натомість, інспектором з кадрів надано довідку, в якій зазначено про відсутність у [PERSON] переважного права на залишення на роботі. Чинним законодавством не передбачено критеріїв для визначення кваліфікації та продуктивності праці працівників при скороченні штату, а тому кваліфікація оцінювалась [PERSON] на підставі документів про освіту юрисконсультів та про підвищення кваліфікації (проходження курсів), які надавались юрисконсультами. Продуктивність праці юрисконсультів оцінювалась на підставі даних щодо обсягу робіт, які виконує кожен з юрисконсультів. Крім того, [PERSON] враховано службову записку вх. № 36 від 19.01.2021 помічника директора [PERSON] щодо порівняльного аналізу продуктивності праці та кваліфікації. При винесенні наказу про звільнення [PERSON] позивач керувався інформацією, наданою йому інспектором з кадрів та помічником директора, необхідністю оптимізації робочого процесу шляхом скорочення чисельності працівників. Для виконання фінансового плану (бізнес-плану) КП БМР «БЦР» на 2021 рік, була необхідність в скороченні витратної частини підприємства, в тому числі витрат на заробітну плату. При цьому, скорочення штату призвело виключно до підвищення ефективності праці та зростання економічних показників. За таких обставин вина, протиправна поведінка [PERSON] у нібито незаконному звільненні [PERSON] виключається. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06.12.2021 по справі № 310/3189/21, на яке посилається відповідач-1 в оскаржуваному розпорядженні, не встановлює жодних обставин незаконних дій [PERSON] , оскільки не набрало законної сили станом на момент звільнення, внаслідок подання апеляційної скарги КП БМР «БЦР» 19.01.2022. Крім того, 24.01.2022 [PERSON] реалізував своє право на апеляційне оскарження рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06.12.2021 по справі № 310/3189/21. До цього моменту він не міг скористатись своїм правом на апеляційне оскарження внаслідок незаконного відсторонення його від роботи на підставі розпорядження [PERSON] про службове розслідування. Постанова за результатами розгляду апеляційної скарги винесена 12.09.2023, а тому рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області набуло законної сили лише 12.09.2023. При цьому, В.о. Бердянського міського голови на час винесення Розпорядження № 20-р «Про звільнення директора комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» [PERSON] та розірвання укладеного з ним контракту до закінчення строку його дії» від 21.01.2022 був обізнаний про те, що Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06.12.2021 по справі № 310/3189/21 не набрало законної сили внаслідок подання КП «БЦР» БМР апеляційної скарги. Про вказаний факт КП «БЦР» БМР повідомило в.о. Бердянського міського голови [PERSON] листом від 20.01.2022 № 26. Доказами отримання [PERSON] листа КП «БЦР» БМР є посилання на цей лист в розпорядженні № 20-р від 21.01.2022 (пп. 3 п. 4). Отже, відповідачем-1 не встановлювалась вина [PERSON] у нібито незаконному звільненні [PERSON] , не встановлювались обставини такого звільнення, у зв`язку з чим винесено незаконне розпорядження про звільнення [PERSON] . В оскаржуваному розпорядженні не вказується в чому саме полягає грубість порушення. Звільнення [PERSON] жодним чином не вплинуло на робочий процес КП БМР «БЦР», якісне виконання статутних завдань та фінансового плану. Отже, звільнення [PERSON] направлене на оптимізацію робочого процесу та не є грубим порушенням трудових обов`язків позивача. З огляду на те, що в оскаржуваному розпорядженні викладено невірні висновки, [PERSON] підлягає поновленню на роботі. Відповідач-1 при обранні виду стягнення порушив вимоги статті 149 КЗпП України, а саме, не врахував ступінь тяжкості нібито вчиненого проступку та заподіяну ним шкоду. Відповідачем-1 в оскаржуваному розпорядженні не вказано який саме трудовий обов`язок порушено [PERSON] , яким саме пунктом контракту або нормою чинного законодавства передбачено такий обов`язок. Документи, що стали підставою для звільнення [PERSON] отримані в.о. Бердянського міського голови [PERSON] внаслідок незаконно проведеного службового розслідування та відсторонення позивача. Підставою для винесення оскаржуваного у даній справі розпорядження про звільнення позивача став лист КП «БЦР» БМР №20 від 17.01.2022 з додатками (п.4 розпорядження №20-р від 21.01.2022), який підписано та подано до Бердянської міської ради виконуючою обов`язки директора КП «БЦР» БМР. В своїй постанові від 12.07.2023 по справі № 331/147/22 Верховний Суд дійшов наступних висновків: «За встановленими у справі обставинами, на час прийняття оскаржуваного розпорядження були відсутні підстави, передбачені пунктом 1 Порядку для проведення службового розслідування стосовно позивача, а тому оспорюване розпорядження є незаконним та підлягає скасуванню. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку, що були відсутні підстави для проведення службового розслідування стосовно позивача, відповідно, і наступні дії, вчинені щодо позивача, як-то увільнення його від виконання обов`язків на час проведення службового розслідування, також є незаконними». Також , в оскаржуваному розпорядженні зазначено, що підставою для звільнення [PERSON] є нібито незаконне звільнення останнім юрисконсульта КП БМР «БЦР» згідно наказу № 63-к від 22.03.2021. Тобто, звільнення юрисконсульта КП БМР «БЦР» відбулось більш ніж за 9 місяців до звільнення позивача, що свідчить про порушення відповідачем-1 шестимісячного строку притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності та, як наслідок, незаконність розпорядження № 20-р. Звільнення позивача є дисциплінарним стягненням, яке застосовано з порушенням порядку притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. У [PERSON] не відбирались пояснення з приводу нібито вчиненого ним порушення. Так, в.о. Бердянського міського голови [PERSON] не попереджалась Бердянська міська рада про звільнення депутата [PERSON] . Питання щодо звільнення [PERSON] не розглядалось на сесії Бердянської міської ради, на засіданнях постійних комісій та жодним іншим чином не доводилось до відома депутатів. Таким чином, Відповідачем-1 порушено законодавчо встановлений порядок звільнення позивача, а тому таке звільнення є незаконним. Розпорядження про звільнення позивача прийнято неуповноваженим органом виконуючим обов`язки міського голови, а не Бердянською міською радою. Документи, на підставі яких в.о. Бердянського міського голови підписав розпорядження про звільнення, підписані та подані неуповноваженою особою. Оскаржуване розпорядження винесено на підставі, зокрема, листів КП БМР «БЦР» від 17.01.2022 №20, від 20.01.2022 №26. Вказані листи підписані неуповноваженою особою [PERSON] , яка незаконно виконувала обов`язки директора КП БМР «БЦР» під час незаконного відсторонення [PERSON] . Оскільки звільнення позивача є незаконним, він вважає, що з КП БМР «БЦР» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.01.2022 по день винесення рішення у цій справі. Сума середнього заробітку підлягає стягненню солідарно з КП «БЦР» БМР та Бердянської міської військової адміністрації у зв`язку з тим, що КП БМР «БЦР» не здійснює свою господарську діяльність внаслідок тимчасової окупації м. Бердянськ, а тому КП БМР «БЦР» наразі є неплатоспроможним та не має можливості виконати рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 18.10.2022 № 2669-ІХ « Про здійснення начальником Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області повноважень, передбачених ч. 2 ст.10 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» комунальні підприємства Бердянської міської ради підпорядковуються начальнику Бердянської міської військової адміністрації. Так, підпунктом 2 пункту 1 зазначеної Постанови визначено, що управління коштами місцевих бюджетів здійснюється обласними військовими адміністраціями без оприлюднення нормативно-правових актів та інших документів, які застосовуються під час бюджетного процесу. Позивач наполягає, що Бердянська міська військова адміністрація несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями КП БМР «БЦР». Також, у позові позивач просив визнати причини пропуску [PERSON] строку на звернення до суду з даною позовною заявою поважними та поновити його з огляду на введений карантин та військовий стан. Крім того, зазначив, що 01.02.2022 [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, зобов`язання вчинити дії (справа № 331/536/22). Відповідачами у справі № 331/536/22 визначено в.о. Бердянського міського голови, секретар міської ради Свідло Олександр Петрович, КП БМР «БЦР» та Департамент реєстраційних послуг ЗМР. Запорізьким апеляційним судом у справі № 331/536/22 закрито провадження в частині позовних вимог [PERSON] до начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Галіціної Вікторії Леонідівни про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі (постанова від 31.10.2023, повний текст постанови складений 06.11.2023). Таким чином, позивач був позбавлений можливості відновити своє порушене право та змушений повторно звертатись з позовною заявою із зазначенням відповідачами осіб, відповідно до актуальної практики Верховного Суду. Ухвалою суду від 07 грудня 2023 \~\~ року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 14.12.2023 року на виконання ухвали суду від 07 грудня 2023 \~\~ року позивачем була надана уточнена позовна заява. 14 грудня 2023 року ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Жукової О.Є. провадження по справі відкрите. Визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Заступник начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Пасічник О.В. 08.01.2024 надав відзив на позов, в якому просив закрити провадження по справі. Відзив обґрунтований тим, що [PERSON] вже звертався з аналогічним позовом до суду . Постановою Запорізького апеляційного суду від 31 жовтня 2023 у справі 331/536/22 апеляційну скаргу\~начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Галіціної Вікторії Леонідівни\~задоволено частково.Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2023 року у цій справі скасоване. В частині позовних вимог [PERSON] до начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Галіціної Вікторії Леонідівни про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі закрите провадження. В частині позовних вимог [PERSON] до Комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі відмовлено. Ухвалою суду від 29 квітня 2024 року в задоволенні\~клопотання представника\~відповідача Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Пасічника О.В. про закриття провадження по справі відмовлено. Ухвалою суду від 29 квітня 2024 \~ року закрите підготовче\~ провадження та призначено\~ справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 27 травня 2024 року в задоволенні\~клопотання Начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Галіціної Вікторії Леонідівни про зупинення провадження по справі відмовлено. Ухвалою суду від 27 травня 2024 року в задоволенні\~клопотання Начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Галіціної Вікторії Леонідівни про закриття провадження по справі у зв`язку з відсутністю предмета спору відмовлено. У вступному слові позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача Бердянської міської ради Вигівський В.В. позовні вимоги не визнав з тих підстав, що позивач вже звертався до суду з аналогічним позовом у справі 331/536/22 . Наразі вказана справа перебуває на розгляді Верховного Суду та ще не розглянута. Крім того, зазначив, що Розпорядженням № 48 від 31.01.2023 [PERSON] вже було поновлено на роботі. Також, вказав на те, що період, за який може бути стягнутий середній заробіток відповідно до ст. 235 КЗпП України, не може перевищувати один рік. Заступник начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області [PERSON] в наданому клопотанні просив розгляд справи здійснювати у відсутність представника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області. Начальник Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області [PERSON] , належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилася, у зв`язку з чим на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у її відсутність. В наданому клопотанні просила виключити її зі складу відповідачів по справі, оскільки вона не може бути відповідачем у цій справі , як фізична особа, що встановлено рішенням суду апеляційної інстанції у справі 331/536/22. Представник Комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, відзив на позов не надав , у зв`язку з чим на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у його відсутність. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, дослідивши наявні в матерілах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні ним правовідносини. 27 листопада 2020 року між Бердянською міською радою в особі міського голови [PERSON] та [PERSON] укладено контракт, відповідно до якого [PERSON] призначено на посаду директора КП БМР «Бердянський центральний ринок» на термін із 30 листопада 2020 року до 29 грудня 2025 року. 12.01.2021 комунальним підприємством розроблено та затверджено стратегію оптимізації організаційної структури КП «БЦР» БМР. Того ж дня, комунальним підприємством видано наказ № 06 «Щодо проведення змін в організаційній структурі КП «БЦР» БМР. На виконання наказу № 06 від 12.01.2021 помічником директора [PERSON] здійснено аналіз навантаження на юридичний сектор підприємства, що відображено у доповідній записці від 14.01.2021. 16.01.2021 директором КП «БЦР» БМР видано наказ № 11 «Про скорочення чисельності та штату працівників» яким скорочено, зокрема, 1 посаду юрисконсульта. Того ж дня повідомлено про заплановане скорочення чисельності та штату працівників профспілковий комітет КП «БЦР» БМР (подання від 16.01.2021 №13). 19.01.2021 отримано погодження профспілки на скорочення чисельності та штату працівників. 19.01.2021 інспектором з кадрів КП БМР «БЦР» [PERSON] надано інформаційну довідку, в якій зазначено про відсутність у [PERSON] переважного права на залишення на роботі. 19.01.2021 помічником директора [PERSON] проведено порівняльний аналіз продуктивності праці та кваліфікації юрисконсультів, за результатами якого встановлено, що юрисконсульт [PERSON] має більшу продуктивність праці та кваліфікацію. 19.01.2021 КП «БЦР» БМР видано наказ № 14 «Про скорочення штату», яким вирішено скоротити посаду юрисконсульта з вивільненням із займаної посади юрисконсульта [PERSON] , про що повідомлено позивача. 05.03.2021 на адресу профспілкового комітету ППО КП «БЦР» БМР направлено подання про розірвання трудового договору з працівниками. 10.03.2021 та 22.03.2021 [PERSON] запропоновано вакантні посади, від переведення на які він відмовився. 22.03.2021 наказом КП «БЦР» БМР № 36-к [PERSON] звільнено з посади юрисконсульта на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06.12.2021 по справі № 310/3189/21 визнано незаконним звільнення [PERSON] 19.01.2022 КП «БМР» БЦР подано апеляційну скаргу на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06.12.2021 по справі № 310/3189/21, що підтверджено листом директора КП «БМР» БЦР від 20.01.2022. 21.01.2022 Розпорядженням в.о. Бердянського міського голови, секретаря Бердянської міської ради Свідла О.П. № 20-р «Про звільнення директора комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» [PERSON] та розірвання укладеного з ним контракту до закінчення строку його дії» (далі- Розпорядження № 20-р) позивача звільнено з займаної посади згідно п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. В розпорядженні № 20-р вказано, що підставою звільнення [PERSON] є одноразове грубе порушення трудових обов`язків, а саме незаконне звільнення [PERSON] із займаної посади юрисконсульта КП БМР «БЦР» згідно наказу № 63-к від 22.03.2021, що призвело до негативних наслідків для Підприємства та заподіяло останньому значну матеріальну шкоду згідно з рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06.12.2021 по справі № 310/3189/21. Розпорядженням № 28-р від 27.01.2021 внесено зміни до розпорядження міського голови від 21.01.2022 № 20-р «Про звільнення директора комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» [PERSON] та розірвання укладеного з ним контракту до закінчення строку його дії» щодо дати звільнення позивача. Змінено дату звільнення з 21.01.2022 на 27.01.2022. Відповідно до частини третьої статті 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 встановлено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22 липня 2020 року у справі № 554/9493/17 для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності. Матеріали справи не містять доказів того, що роботодавцем встановлювалась вина позивача у вчиненому на думку [PERSON] проступку. Водночас, з доказів, поданих позивачем, вбачається, що звільнення [PERSON] проведено на підставі стратегії оптимізації організаційної структури КП БМР «БЦР», інформаційної довідки інспектора з кадрів та службової записки помічника директора. Дії [PERSON] направлені на оптимізацію роботи підприємства, скорочення зайвих непотрібних посад та, як наслідок, економію фонду заробітної плати. Згідно стратегії оптимізації [PERSON] скорочено не лише юрисконсульта [PERSON] , а й інспектора ревізора [PERSON] , старшого контролера-касира [PERSON] , та чотири посади контролерів касирів. При винесенні наказу про звільнення [PERSON] позивач керувався інформацією, наданою йому інспектором з кадрів та помічником директора, необхідністю оптимізації робочого процесу шляхом скорочення чисельності працівників. За таких обставин вина, протиправна поведінка [PERSON] у звільненні [PERSON] виключається. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06.12.2021 по справі № 310/3189/21, на яке посилається [PERSON] в оскаржуваному розпорядженні, не встановлює жодних обставин незаконних дій [PERSON] , оскільки не набрало законної сили станом на день звільнення, внаслідок подання апеляційної скарги КП БМР «БЦР» 19.01.2022. Також, як встановлено в ході розгляду справи, постановою Верховного Суду у справі 331/147/22 позов\~ [PERSON] \~до Бердянської міської ради, Комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» про визнання протиправним та скасування розпорядження, припинення службового розслідування та поновлення на роботі було задоволено частково та скасоване розпорядження від 23 грудня 2021 року № 396-р «Про створення комісії з проведення службового розслідування». Оскільки Верховний Суд дійшов висновку, що були відсутні підстави для проведення службового розслідування стосовно позивача, відповідно, і наступні дії, вчинені щодо позивача, як-то увільнення його від виконання обов`язків на час проведення службового розслідування, також є незаконними. Також, документи, що стали підставою для звільнення [PERSON] отримані в.о. Бердянського міського голови [PERSON] внаслідок незаконно проведеного службового розслідування та відсторонення позивача. За ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, суд погоджується з аргументами позивача щодо невірного визначення характеру порушення. У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що при вирішенні питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку ним заподіяно чи могло бути заподіяно шкоду. Отже, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 03.11.2021 по справі № 761/28762/19. Згідно зі ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосований тільки один із таких заходів стягнення: догана; звільнення. Відповідно до положень статті 147 КЗпП України звільнення - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган, в силу частини третьої статті 149 КЗпП України, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 19.01.2021 по справі № 466/6109/18. У справі № 759/19779/15-ц позивача звільнено, зокрема, з підстави порушення ним трудових прав підлеглих працівників (незаконне звільнення одного з працівників). Верховний Суд в постанові від 16.01.2018 у цій справі дійшов висновку про відсутність в діях позивача ознак одноразового грубого порушення своїх трудових обов`язків, які давали б підстави для застосування такого крайнього виду дисциплінарної відповідальності як звільнення з роботи. В розпорядженні, що є предметом оскарження в даній справі, не вказується в чому саме полягає грубість вчиненого позивачем порушення. Відповідачами не доведено, що звільнення [PERSON] негативно вплинуло на робочий процес КП БМР «БЦР», якісне виконання статутних завдань та фінансового плану. Відповідачами не подано до суду доказів того, що поновлення [PERSON] на посаді юрисконсульта КП БМР «БЦР» завдало збитків комунальному підприємству, також як і не подано доказів фактичної виплати [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Пунктом 3.1.4 Контракту позивача встановлено, що обов`язком директора є забезпечення організації ефективної кадрової політики та кадрової роботи. Таким чином, виконуючий обов`язки міського голови не має повноважень на втручання у кадрову роботу комунального підприємства, такі повноваження належать виключно директору. Звільнення є крайнім видом дисциплінарного стягнення, а тому, з урахуванням фактичних обставин, його застосування у спірних правовідносинах є неспівмірним визначеному в розпорядженні №20 від 21.01.2022 проступку. Крім того, в оскаржуваному розпорядженні не зазначено, які саме трудові обов`язки, із зазначенням конкретного пункту статуту та/або контракту, правил внутрішнього трудового розпорядку , було порушено позивачем. Посилання на п. 6.4 Контракту не конкретизує, які саме обов`язки та норми контракту порушено позивачем, оскільки п. 6.4 Контракту містить 14 підпунктів. Жодним пунктом Контракту позивача не передбачено можливості його звільнення за прийняття будь-яких кадрових рішень, в тому числі й за звільнення працівника. Відповідачами не подано до суду доказів дотримання ним законодавчо встановленої процедури звільнення. Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. В постанові від 10.11.2021 по справі № 203/1079/20 Верховний Суд наголосив, що звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватися з дотриманням порядку і строків, викладених у статтях 148, 149 КЗпП України. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 07.06.2021 по справі № 126/2563/18 не відібрання у працівника пояснень безпосередньо перед застосуванням дисциплінарного стягнення є порушенням порядку звільнення, у зв`язку з чим працівник підлягає поновленню. Так, матеріали справи не містять доказів відібрання пояснень у [PERSON] з приводу підстав звільнення. В оскаржуваному розпорядженні зазначено, що підставою для звільнення [PERSON] є незаконне звільнення останнім юрисконсульта КП БМР «БЦР» згідно наказу № 63-к від 22.03.2021. Тобто, звільнення юрисконсульта КП БМР «БЦР» відбулось більш ніж за 9 місяців до звільнення позивача, що свідчить про порушення роботодавцем шестимісячного строку притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності та, як наслідок, незаконність розпорядження № 20-р. Разом з тим, суд відхиляє доводи позивача щодо порушення вимог Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», оскільки матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] є депутатом Бердянської міської ради. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша\~статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). У частині першій\~статті 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які Сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України). Враховуючи вищенаведене, оскільки відповідачами не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача щодо незаконності його звільнення, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання незаконним та скасування Розпорядження в.о. Бердянського міського голови, секретаря Бердянської міської ради Свідла Олександра Петровича № 20-р «Про звільнення директора комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» Сушка Богдана Володимировича та розірвання укладеного з ним контракту до закінчення строку його дії» від 21.01.2022, визнання незаконним та скасування Розпорядження в.о. Бердянського міського голови, секретаря Бердянської міської ради Свідла Олександра Петровича №28-р «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 21.01.2022 № 20-р» від 27.01.2022, поновлення [PERSON] на посаді директора Комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок». При цьому , посилання представника\~відповідача Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Пасічника О.В. та представника Бердянської міської ради на те, що [PERSON] вже звертався з аналогічним позовом до суду , постановою Запорізького апеляційного суду від 31 жовтня 2023 у справі 331/536/22 рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2023 року у цій справі скасоване, і наразі аналогічна справа перебуває в провадженні Верховного суду, не приймаються судом до уваги. Так, ухвалою суду у цій справі від 29 квітня 2024 \~ року в задоволенні\~клопотання представника\~відповідача Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Пасічника О.В. про закриття провадження по справі було відмовлено, крім того, позивач не позбавлений права звернення до суду з позовом до належного відповідача , який згідно постанови Запорізького апеляційного суду від 31 жовтня 2023 у справі 331/536/22 не був залучений до участі у справі. Крім того, суд вважає необґрунтованими доводи представника Бердянської міської ради про те, що Розпорядженням начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Галіціної В.Л. від 31.01.2023 року [PERSON] вже поновлено на роботі, оскільки зазначене Розпорядження винесене на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2023 року у справі 331/536/22, яке було скасоване постановою суду апеляційної інстанції. Щодо доводів відповідача начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Галіціної В.Л. про те, що вона не може бути відповідачем у справі, оскільки Постановою Запорізького апеляційного суду від 31 жовтня 2023 у справі 331/536/22 в частині позовних вимог [PERSON] до начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Галіціної Вікторії Леонідівни про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі закрите провадження, суд зазначає наступне. Запорізьким апеляційним судом було закрите провадження до начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Галіціної Вікторії Леонідівни , оскільки позовні вимоги були заявлені до виконуючого обов`язки Бердянського міського голови, секретаря міської ради [PERSON] ( його правонаступника -\~начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Галіціної В.Л.), оскільки виконуючий обов`язки Бердянського міського голови, секретар міської ради [PERSON] \~не може бути відповідачем у цій справі, як фізична особа, наділена процесуальною дієздатністю, оскільки є посадовою особою Бердянської міської ради,\~тобто юридичної особи, від імені якої діяв [PERSON] у відносинах із позивачем. Разом з тим, даний позов поданий , зокрема до Начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Галіціної Вікторії Леонідівни. Указом Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 №64 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан, введений 24.02.2022 неодноразово продовжувався та діє і на даний час. Указом Президента України №587/2022 від 18.08.2022 утворено Бердянську міську військову адміністрацію Бердянського району Запорізької області (ідентифікаційний код 44754037). Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». Стаття 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлює, що місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення (стаття 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Згідно із частинами 1, 4 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Порядок формування та організація діяльності рад визначаються Конституцією України, цим та іншими законами, а також статутами територіальних громад. Відповідно до статті 20 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не повинен призводити до втручання органів державної влади чи їх посадових осіб у здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм власних повноважень. Водночас, стаття 21 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що обмеження прав територіальних громад на місцеве самоврядування згідно з Конституцією та законами України може бути застосоване лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону (стаття 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Водночас, як було вказано вище, Указом Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 №64 в Україні введений воєнний стан. Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану». Визначення поняття воєнного стану наведено в статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Так, воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. На територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, захисту критичної інфраструктури, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи військові адміністрації (частина 1 статті 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»). Відповідно до частин 2, 3 статті 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» рішення про утворення військових адміністрацій приймається Президентом України за поданням обласних державних адміністрацій або військового командування. Військові адміністрації населених пунктів утворюються в межах територій територіальних громад, у яких сільські, селищні, міські ради та/або їхні виконавчі органи, та/або сільські, селищні, міські голови не здійснюють покладені на них Конституцією та законами України повноваження, а також в інших випадках, передбачених цим Законом. Військову адміністрацію населеного пункту (населених пунктів) очолює начальник, який призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України за пропозицією Генерального штабу Збройних Сил України або відповідної обласної державної адміністрації. Абзацами 3 та 4 частини 7 статті 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що загальне керівництво діяльністю військових адміністрацій населених пунктів здійснюють керівники відповідних районних державних адміністрацій або начальники районних військових адміністрацій (у разі їх утворення). Безпосереднє керівництво військовими адміністраціями здійснюють їхні начальники. Відповідно до положень Постанови Верховної Ради України «Про здійснення начальником Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області повноважень, передбачених частиною другою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 18.10.2022 у період дії воєнного стану в Україні та 30 днів після його припинення чи скасування начальник Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області крім повноважень, віднесених до його компетенції Законом України "Про правовий режим воєнного стану", здійснює повноваження Бердянської міської ради, її виконавчого комітету, Бердянського міського голови. Водночас, частина 6 статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлює, що начальник військової адміністрації: 1) забезпечує на відповідній території додержання Конституції і законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; 2) організовує роботу відповідної військової адміністрації та здійснює керівництво її діяльністю, несе персональну відповідальність за виконання військовою адміністрацією покладених на неї повноважень; 3) призначає на посади та звільняє з посад посадових і службових осіб, інших працівників відповідної військової адміністрації; 4) є розпорядником бюджетних коштів; 5) представляє відповідну військову адміністрацію та територіальну громаду у відносинах із державними органами, органами місцевого самоврядування, громадськими об`єднаннями, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності, громадянами; 6) звертається до суду щодо визнання незаконними актів органів місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права та інтереси територіальної громади; 7) укладає від імені територіальної громади, відповідної військової адміністрації договори згідно із законодавством; 8) видає накази та розпорядження у межах своїх повноважень, які мають таку ж юридичну силу, що і рішення відповідної ради (рад). Накази, видані в межах повноважень місцевих рад, мають бути оприлюднені, крім тих, що містять інформацію з обмеженим доступом; 9) веде особистий прийом громадян та забезпечує на відповідній території додержання законодавства щодо розгляду звернень громадян та громадських об`єднань. Все вищенаведене свідчить про безпідставність доводів Начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області [PERSON] про те, що вона не може бути відповідачем по вказаній справі, оскільки остання в силу своїх посадових обов`язків призначає на посади та звільняє з посад посадових і службових осіб, інших працівників відповідної військової адміністрації та є розпорядником бюджетних коштів. Щодо виплати [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне. Згідно із ч.\~2 ст.\~235 КЗпП\~України під час ухвалення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше від одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, ухвалює рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. КЦС\~ВС також зауважив, що вимушений прогул відбувається виключно з вини роботодавця, який незаконно звільнив працівника. Тому за цей час працівник має безумовне право отримати заробітну плату, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Постанова КЦС ВС від 3 серпня 2023 року у справі № 683/1256/22 (провадження № 61-4759св23). Отже, з огляду на вищенаведене суд вважає необґрунтованими посилання представника Бердянської міської ради, на те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежене річним терміном. З матеріалів справи вбачається , що постановою Верховного Суду у справі 331/147/22 у справі за позовом \~ [PERSON] \~ до Бердянської міської ради, Комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» про визнання протиправним та скасування розпорядження, припинення службового розслідування та поновлення на роботі встановлено , що середньоденна заробітна плата [PERSON] на час звільнення складала 889,64 грн. Кількість робочих днів за період вимушеного прогулу із 28.01.2022 року до 24 травня 2024 (день ухвалення рішення по справі ) становить 605 робочі дні. Тому з урахуванням викладеного середній заробіток за час вимушеного прогулу становитиме 538\~232,20 грн виходячи з розрахунку: 605 (робочі дні) х 889,64 грн (середньоденна заробітна плата). Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, за висновками Верховного Суду у постанові Великої Палати від 08 грудня 2021 року, викладеними у справі № 9901/407/19, слідуючи усталеній судовій практиці, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за цими висновками підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню з цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу(за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених\~ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.01.2022 по 24.05.2024 в сумі 538\~232,20 грн з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків і зборів. Щодо солідарного стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь [PERSON] з Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок" та Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі Кудла проти Польщі\~(Kudla v. Poland, заява № 30210/96, § 158), 16.08.2013 у справі Гарнага проти України (Garnaga v. Ukraine, заява № 20390/07, § 29). Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі Афанасьєв проти України (заява № 38722/02, § 75)). Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. У рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі Дорани проти Ірландії зазначено, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. У рішенні від 29.06.2006 у справі Пантелеєнко проти України ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. При вирішенні справи Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Конституційний Суд України в пункті 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Постановою Верховного Суду у справі 331/147/22 встановлено, що згідно з пунктами 1.1, 1.2, 1.3 Статуту КП БМР «Бердянський центральний ринок», комунальне підприємство створене згідно з чинним законодавством України, засноване на комунальній власності територіальної громади м. Бердянська, від імені якої виступає Бердянська міська рада (власник). Підприємство підпорядковане власнику, підзвітне та підконтрольне уповноваженим органам власника. КП БМР «БЦР» не здійснює свою господарську діяльність внаслідок тимчасової окупації м. Бердянськ, а тому КП БМР «БЦР» наразі є неплатоспроможним та не має можливості виконати рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 18.10.2022 № 2669-ІХ « Про здійснення начальником Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області повноважень, передбачених ч. 2 ст.10 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» комунальні підприємства Бердянської міської ради підпорядковуються начальнику Бердянської міської військової адміністрації. Відповідно до п.14 ч.1 ст. 91 Бюджетного кодексу до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на управління комунальним майном. Відповідно до підпункту 5 пункту 22 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, в умовах воєнного стану функції органів місцевого самоврядування, їх виконавчих органів, місцевих державних адміністрацій, військово-цивільних адміністрацій у частині бюджетних повноважень здійснюють військові адміністрації відповідно до\~Закону України\~«Про правовий режим воєнного стану». Окрім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2022 №252 «Деякі питання формування та виконання місцевих бюджетів у період воєнного стану» установлено, що, з метою оперативного та ефективного прийняття управлінських рішень для забезпечення безперебійного функціонування установ і закладів бюджетної сфери, комунальних підприємств та задоволення життєво необхідних потреб жителів територіальних громад у період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р.\~№ 64\~Про введення воєнного стану в Україні, виконання та формування місцевих бюджетів здійснюється відповідно до бюджетного законодавства з урахуванням особливостей, що встановлені даною Постановою. Так, підпунктом 2 пункту 1 зазначеної Постанови визначено, що управління коштами місцевих бюджетів здійснюється обласними військовими адміністраціями без оприлюднення нормативно-правових актів та інших документів, які застосовуються під час бюджетного процесу. Таким чином Бердянська міська військова адміністрація несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями КП БМР «БЦР». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) зазначила, що у низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі «Лисянський проти України», пункт 19, рішення від 03 квітня 2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», пункти 18,19, рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», пункт 35, рішення від 15 січня 2008 року у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії». Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції. Крім того, ЄСПЛ також висловив позицію і щодо солідарної відповідальності муніципального органу (органу місцевого самоврядування) за зобов`язаннями муніципального підприємства. Так, у пункті 62 рішення у справі «Єршова проти Російської Федерації» ЄСПЛ зазначив, що, враховуючи публічний характер діяльності підприємства, істотний ступінь контролю за його майном з боку муніципальних органів влади і рішень останніх, які мали наслідком передачу майна і подальшу ліквідацію підприємства, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що підприємство не було наділене достатньою організаційною та управлінською незалежністю від муніципальних органів влади. Отже, незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства. Щодо клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду , суд зазначає наступне. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення (частина перша\~статті 233 КЗпП України\~в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Під час дії карантину,\~встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 1\~Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України). Відповідно до пункту 1\~постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину\~та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(з урахуванням змін та доповнень) постановлено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого\~постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». У зв`язку з відміною\~постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року\~на всій території України карантину,\~встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року, продовжені строки, визначені\~статтею 233 КЗпП України, завершились у 00 год. 01 хв. 01 липня 2023 року. Отже, місячний строк встановлений ст. 233 КЗпП України слід відраховувати від 01 липня 2023 року. У\~статті 234 КЗпП України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, закріплено, що в разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, місцевий загальний суд може поновити ці строки. Разом з тим\~стаття 234 КЗпП України\~не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність визначається в кожному окремому випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій\~статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можна лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у пункті 4\~постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", встановлені статтями\~228,\~233 КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року у справі "Красношапка проти України" вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес в отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри. У справі "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя, держави - учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладному руху в судовому процесі. Судом встановлено, що в лютому 2022 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя ( справа 331/536/22) з позовом до виконуючого обов`язки Бердянського міського голови секретаря міської ради [PERSON] , КП Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок», Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, зобов`язання вчинити дії. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2022 року у справі 331/536/22 замінено відповідача Виконуючого обов`язки Бердянського міського голови секретаря міської ради Свідла Олександра Петровича його правонаступником - начальником Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області [PERSON] . Постановою Запорізького апеляційного суду від 31 жовтня 2023 у справі 331/536/22 апеляційну скаргу\~начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Галіціної Вікторії Леонідівни\~задоволено частково.Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2023 року у цій справі скасоване. В частині позовних вимог [PERSON] до начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області Галіціної Вікторії Леонідівни про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі закрите провадження. В частині позовних вимог [PERSON] до Комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі відмовлено. Повний текст постанови Запорізького апеляційного суду від 31 жовтня 2023 у справі 331/536/22 складений 06 листопада 2023 року. Із вказаним позовом позивач звернувся 05 грудня 2023 року. Суд вважає наведені позивачем причини для поновлення строку звернення до суду поважними, оскільки позивач навів непереборні та об`єктивні перешкоди, які не залежали від його волі та які перешкоджали йому в реалізації його права щодо оскарження рішення роботодавця, а тому строк звернення до суду підлягає поновленню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути судовий збір за три вимоги немайнового характеру в сумі 3220, 80 грн. (1073,60 грн. х3) та судовий збір за вимогу майнового характерру в сумі 5382,32 грн. , а всього 8603,12 грн., тобто по 4301, 56 грн. з кожного.

Outcome: approved