Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] адвокат Єланський О.Г. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Покровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення (факту належності правовстановлюючого документа), визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовної заяви вказав, що [INFO] померла [PERSON] . Спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] , крім іншого, складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4.6787 га, кадастровий номер земельної ділянки: 1224280500:01:001:9987, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області. Право власності померлої [PERSON] на вказану земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ІІ-ДП ПК №016224, виданим 02 лютого 2001 року. На випадок смерті [PERSON] залишила заповіт, посвідчений секретарем Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області 17.06.2016 року та зареєстрований в реєстрі за №423, відповідно до якого: земельна ділянка площею 4.680 га, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ІІ-ДП ПК №016224, виданим 02 лютого 2001 року, і яка розташована на території Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, після її смерті переходить [PERSON] та [PERSON] . 20 вересня 2023 року позивачка звернулася до Державного нотаріуса Покровської державної нотаріальної контори О.Г. Кривошей з питання видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Однак, на усне звернення позивачки, Державним нотаріусом Покровської державної нотаріальної контори О.Г. Кривошей позивачці було роз`яснено, що їй буде відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки спадкодавцем не було надано оригіналу заповіту, а копію його було витребувано нотаріусом у виконавчому комітеті Покровської селищної ради, а також на те, що в наданій фотокопії заповіту, який було посвідчено [PERSON] , секретарем виконкому Олександрівської сільської ради 17.06.2016 року за реєстровим №423, відомості про заповідача не збігаються з відомостями про спадкодавця, так, спадкодавцем є [PERSON] , а заповідачем [PERSON] , а також через ненадання оригіналу правовстановлюючого документа на вказану земельну ділянку. На теперішній час оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ДП ПК №016224, виданого 02 лютого 2001 року, відповідно до якого померла [PERSON] являлася власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4.6787 га, кадастровий номер земельної ділянки: 1224280500:01:001:9987, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області втрачено. В зв`язку з чим, просить встановити факт належності заповіту, посвідченого секретарем Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області 17.06.2016 року та зареєстрованого в реєстрі за №423, виданого від імені [PERSON] , [INFO] , який в дійсності належить [PERSON] , [INFO] ; визнати за [PERSON] , право власності на частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4.6787 га, кадастровий номер земельної ділянки: 1224280500:01:001:9987, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом, яка належала [PERSON] , померлій [INFO] . Справу розглянуто згідно ч.3 ст.211 ЦПК України у відсутності сторін, які надіслали до суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності. Представник позивача [PERSON] адвокат Єланський О.Г. надіслав до суду заяву, в якій просить розгляд справи провести в його відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, відзиву на позовну заяву не надала, тому суд вважає за можливе розглянути справу відповідно правил ст. ст. 280,287,288 ЦПК України - заочно. Представник позивача не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник третьої особи Покровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області державний нотаріус Кривошей О.Г. надіслала до суду заяву про розгляд справи в її відсутності, рішення просить винести на розсуд суду з урахуванням положень ст. 1241 ЦК України. Крім того, до суду надійшли письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили той факт, що за життя [PERSON] склала заповіт на дві земельні ділянки, одна з яких площею 4,6787 га, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ДП ПК №016224, виданого 02 лютого 2001 року, і яка розташована на території Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, відповідно до якого після її смерті вказана земельна ділянка переходить [PERSON] та [PERSON] . Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з копії повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 19.04.2023 року Васильківським відділом ДРАЦС у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), [PERSON] померла [INFO] , актовий запис №1907 (а.с.4). На випадок смерті [PERSON] залишила заповіт, посвідчений секретарем виконкому Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області 17.06.2016 року та зареєстрований в реєстрі за №423. Відповідно до вказаного заповіту земельна ділянка площею 4.680 га, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ІІ-ДП ПК №016224, виданим Олександрівською сільською радою Покровського району Дніпропетровської області 02.02.2001 року, і яка розташована на території Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, після її смерті переходить [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (а.с.5). Однак, судом достовірно встановлено, що в наданій фотокопії заповіту, відомості про заповідача не збігаються з відомостями про спадкодавця, так, спадкодавцем є [PERSON] , а заповідачем [PERSON] . Так, у статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до частин другої, третьої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт та при цьому заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить, а кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Загальні вимоги до форми заповіту встановлено у статті 1247 ЦК України. Так, відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Вказаною нормою встановлено, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Особливості посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування регламентувалися статтею 1251 ЦК України, Законом України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5. Згідно з Порядку заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (частина друга статті 1248 ЦК України, стаття 1253 цього Кодексу). Отже, при посвідченні заповіту в повній мірі були дотримані правила, передбачені ст.1247 ЦК України (загальні вимоги до форми заповіту); ст. 1251 ЦК України (посвідчення заповіту уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування). Зазначені обставини свідчать про те, що помилка щодо букви у прізвищі не відноситься до того, що заповіт є нечітким та має подвійне розуміння. Такого висновку суд дійшов, виходячи з того, що тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України у разі виникнення спору між спадкоємцями (ст. 1256 ЦК України), якого між спадкоємцями щодо спадкового майна немає. Так, тлумачення заповіту це інтелектуально-розумовий процес, спрямований на з`ясування змісту заповіту як одностороннього правочину, з якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Тобто, метою тлумачення заповіту є визначення дійсної волі заповідача в разі, коли зміст цього правочину є нечітким або допускає подвійне розуміння. Здійснюючи тлумачення заповіту, важливо з`ясувати не те, що хотів сказати заповідач, а те, що він сказав. Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в ч. ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення і (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З цих підстав, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Разом з тим, за наявності у тексті заповіту очевидних помилок, що не впливають на розуміння його змісту, потреба у тлумаченні заповіту відсутня. В постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 р., судова справа № 478/2164/18, провадження № 61-19541 св 19 здійснено висновок, що інтерпретація заповіту (тлумачення заповіту) судом відбувається лише за наявності спору між спадкоємцями з цього питання. Ось чому судове тлумачення заповіту є спеціальним щодо тлумачення заповіту спадкоємцями та застосовується за наявності таких умов: суперечності, неточності змісту заповіту, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; неможливість оформлення спадщини в нотаріальному порядку; наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. Таким чином, відповідно до конструкції ст. 1256 ЦК України, суд здійснює тлумачення заповіту виключно за наявності спору між спадкоємцями щодо з`ясування дійсної волі заповідача. Тому сторонами по такій категорії цивільних справ виступатимуть спадкоємці, між якими виник спір. З цих підстав, слід дійти висновку, що помилкове написання в заповіті імені, прізвища або по батькові спадкодавця не створює подвійного розуміння волі заповідача і не вимагає від суду здійснення інтелектуально-розумового процесу тлумачення змісту правочину. Верховний Суд в своїй постанові від 3 листопада 2021 року у справі № 691/1237/20 (провадження № 61-14225св21) здійснив висновок, що спірні правовідносини щодо встановлення факту, який має юридичне значення, регулюються гл. 6 розд. IV ЦПК України. Факти, що мають юридичне значення, - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Згідно із вимогами п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Крім того, відповідно до роз`яснень, які викладені в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема, у постановах від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21), про те, що свобода заповіту є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, зокрема, повагу до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Аналіз форми та змісту вчиненого заповіту, який був посвідчений секретарем Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області 17.06.2016 року та зареєстрований в реєстрі за №423, вказує на те, що посилання на порушення загальних вимог щодо форми заповіту є безпідставними, оскільки із його тексту можливо встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його посвідчила, тощо. Як визначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 березня 2018 року справа № 525/607/17 порушення загальних вимог щодо форми заповіту, може розцінюватися як порушення форми заповіту у тому разі, коли відсутність таких реквізитів позбавляє можливості встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його нотаріально посвідчила, тощо. Водночас, Верховний Суд пояснив, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину. За таких обставин, приймаючи до уваги принцип поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, суд вважає, що встановлення факту належності правовстановлюючого документа (заповіту) необхідно позивачці для успадкування майна після смерті її бабусі, а законом не визначено іншого порядку встановлення даного факту та [PERSON] немає можливості іншим чином захистити свої права, реалізація яких залежить, виключно від доведення факту належності їй правовстановлюючого документа, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, суд прийшов до наступного висновку. Спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] , крім іншого, складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4.6787 га, кадастровий номер земельної ділянки: 1224280500:01:001:9987, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області. Право власності померлої [PERSON] на вказану земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ІІ-ДП ПК №016224, виданим 02 лютого 2001 року (а.с.6,7). Відповідно до листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п.3.5: Спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності відбувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. При цьому одним зі способів захисту цивільних прав і інтересів виступає визнання права. Положення ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1223 ЦК України зазначають, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 9 частини 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Наданими суду доказами підтверджено, що у [PERSON] дійсно виникло право власності на земельну ділянку площею 4.6787 га, кадастровий номер земельної ділянки: 1224280500:01:001:9987, згідно заповіту, посвідченого секретарем Олександрівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області 17.06.2016 року та зареєстрованого в реєстрі за №423 після померлої [PERSON] , а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Outcome: approved