Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

Стислий виклад позицій учасників справи. Позовна заява. 18.04.2023р. [PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернулася до суду з позовом в якому зазначила, що 02 жовтня 2004 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, в якому у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 21 серпня 2019 шлюб між сторонами було розірвано, неповнолітню дитину залишено проживати з матір`ю. За період перебування у шлюбі, а саме протягом 2005-2018 років на земельній ділянці кадастровий номер 2623288701:01:001:0015, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,2500 га, за адресою: с. Шепарівці Коломийського району Івано-Франківської області, подружжям за спільні кошти було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який в експлуатацію введений не було. Земельна ділянка, на якій зведено будівлю належить [PERSON] і на його ім`я в грудні 2003р. було виготовлено проект забудови вказаної земельної ділянки та будівельний паспорт на забудову земельної ділянки в [ADDRESS] . 09.03.2004р. начальником інспекції держархбудконтролю [PERSON] було надано відповідачу дозвіл № [NUMBER] на виконання будівельних робіт будівництва житлового будинку та господарських споруд в [ADDRESS] відповідно до проектної документації, узгодженої та зареєстрованої за № 294 від 10.11.2003 року відділом архітектури та містобудування Коломийської РДА. На підставі зазначених документів, сторонами в червні 2005 року було розпочато будівництво вказаних об?єктів, а саме: будівництво житлового будинку розпочато - 14.06.2005 року, а будівництво господарських будівель та споруд - 28.09.2005 року. Протягом 2006 року було виготовлено перекриття та дах на будинку і на господарських спорудах, проведено електрику. Протягом 2007 року вставлено вікна, двері зовнішні та міжкімнатні як у будинку так і в господарських будівлях та спорудах. Також, з червня 2007 року розпочато внутрішні роботи в житловому будинку та господарських будівлях, а саме: монтаж стель, штукатурка стін, виготовлення підлоги. Протягом вересня 2007 року змуровано піч в літній кухні та в листопаді 2007 року проведено воду та каналізацію. Протягом 2008 року проведено газ до будинку та оббито дерев?яною вагонкою стіни та стелі на другому поверсі житлового будинку. В листопаді 2008 року зроблено стелю з пластикової вагонки у ванній кімнаті та котельні. Протягом 2009 року встановлено дашок над вхідними дверима та закінчено внутрішні роботи в літній кухні. Також в квітні 2009 року зроблено сходи, як до будинку так і до літньої кухні. В серпні 2009 року закуплено всі необхідні матеріали на огорожу та встановлено її. Протягом 2010-2018 років подружжям було закінчено внутрішні і зовнішні ремонтні роботи, як житлового будинку так і господарських споруд. Оскільки спільне життя у сторін не склалося, шлюб між ними було розірвано. При цьому, між ними було досягнуто згоди, що після введення будинку в експлуатацію, право власності на нього буде зареєстроване за ними обома в рівних частках. Відтак, жодного спору між сторонами щодо користування спільним майном подружжя не виникало до січня 2022 року. Після того, як позивач пред?явила до виконання у Коломийський відділ ДВС виконавчий лист про стягнення аліментів на утримання їхньої доньки, відповідач відмовився проводити технічну інвентаризацію їхнього будинку та почав ухилятися від здачі даного об?єкта в експлуатацію та реєстрацію речового права на нього в рівних частках, як було домовлено. Таким чином, позивач вказує, що про порушення своїх прав в спільному майні подружжя вона довідалася лише в січні 2022 року, а тому вважає, що встановлений законом строк на звернення до суду із даним позовом нею не пропущений. При цьому, [PERSON] зазначає, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , готовий до експлуатації, будівництво його фактично закінчене, але не приймається в експлуатацію і право власності на нього не оформляється виключно з волі відповідача, що позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна. В зв`язку з цими обставинами та посилаючись на положення ст.. 60, 61, 63, 68, 70 СК України та ст.. 331, 372 ЦК України та практику Верховного Суду, викладену в постановах від 12.02.2020 року у справі № 488/3103/17-11, від 18.08.2021 poкy, y справі №359/3859/17 від 07.09.2020 poкy, y справі №336/4781/18 від 11.09.2019 року, у справі №158/2404/13-ц, від 07.09.2016 року у справі №6-47цс16 та у постанові від 11.09.2019 в справі N?158/2404/13- ц, позивач просила визнати об`єкт незавершеного будівництва, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер 2623288701:01:001:0015, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,2500 га, за адресою: с. Шепарівці, Коломийського району, Івано-Франківської області, їхньою з відповідачем [PERSON] спільною сумісною власністю. Також просила визнати за нею право власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва, що розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 2623288701:01:001:0015, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,2500 га, за адресою: с. Шепарівці, Коломийського району, Івано-Франківської області та стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір та інші понесені судові витрати. \~ \~ \~ \~Відзив. \~ \~ \~ \~24.05.2023р. [PERSON] подав до суду відзив в якому просив в задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що в його власності перебуває земельна ділянка, площею 0,2500 га. кадастровий номер 2623288701:01:001:0015, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і протягом липня 2003 березня 2004р., тобто ще до укладення шлюбу з позивачем, ним було отримано всі необхідні дозвільні документи щодо її забудови. Відтак, оскільки земельна ділянка згідно ст.. 57 СК України є його особистою приватною власністю то розміщені на ній будівлі, споруди та приміщення, які не завершені будівництвом так само вважаються його особистою приватною власністю і на думку відповідача, не підлягають поділу, як спільне сумісне майно подружжя. Позивачем були надані фотознімки земельної ділянки із об?єктом будівництва, частина з яких датовані 2007-2008 рр. Інша частина не містить дати їх вчинення, а тому з їх змісту неможливо зрозуміти, в який саме момент часу мали місце ті події та обставини, що зображені на них. У своїй позовній заяві [PERSON] зазначає, що будівництво житлового будинку було розпочато 14.06.2005 року, а будівництво господарських будівель і споруд - 28.09.2005 року. Також, детально описується по роках виконання будівельних робіт. Однак, жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували зазначені твердження у позовній заяві не було додано. Відтак, відповідач вважає, що на підставі долучених фотознімків не можливо встановити істотність збільшення вартості об?єкта будівництва за час перебування сторін у шлюбі, а також становище земельної ділянки до та після шлюбу. Крім цього, стороною позивача не подано належних та допустимих доказів щодо відсутності чи наявності збудованих об?єктів на його земельній ділянці до моменту укладення шлюбу, їхнього ступеня готовності, а також ступеня готовності об`єкта будівництва на момент припинення шлюбу та на момент звернення позивачки до суду. Іншими словами, в матеріалах справи відсутні докази того, настільки істотно збільшилася вартість об?єктів будівництва на земельній ділянці в період перебування відповідача із позивачкою у шлюбі з 02.10.2004 року по 21.09.2019 року, без врахування дошлюбного періоду та періоду після розірвання шлюбу, однак з урахуванням тенденцій загального дорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об?єктивних процесів.\~Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт трудових чи грошових затрат позивачки, їхню істотність в збільшенні вартості об?єкта будівництва за час шлюбу. Таким чином, відповідач вважає, що відсутні фактичні та правові підстави вважати зазначений об?єкт нерухомості, який незавершений будівництвом, спільною сумісною власністю подружжя. Крім цього, вказує, що твердження позивача про порушення її прав на спірний нерухомий об`єкт в січні 2022 року є необґрунтованими та недоведеними належними доказами. Оскільки зі змісту матеріалів справи не можливо встановити час порушення прав позивачки на майно, що розташоване на земельній ділянці відповідача, то й відсутні підстави стверджувати взагалі про наявність факту порушення права за захистом якого позивачка звернулася до суду, а недоведеність цього факту є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Також вважає, що вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу не підлягають до задоволення через їх необґрунтованість. \~ \~ \~ \~Відповідь на відзив. 14.06.2023р. представник позивача [PERSON] подала відповідь на відзив в якому вказала, що \~із наведених позивачем обставин щодо періоду проведення будівництва спірного об`єкта незавершеного будівництва, видно, що даний об`єкт незавершеного будівництва був зведений сторонами за час шлюбу З даним фактом погодився і сам відповідач, адже у поданому відзиві від не заперечував того факту, що об?єкт незавершеного будівництва, зведений сторонами за час шлюбу за спільні кошти подружжя на земельній ділянці кадастровий номер 2623288701:01:001:0015, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,2500 га, за адресою: с. Шепарівці Коломийського району Івано-Франківської області.\~У поданому відзиві відповідач посилається лише на те, що позивачкою не додано доказів щодо відсутності чи наявності збудованих об?єктів на зазначеній земельній ділянці до моменту укладення шлюбу, тобто до 02 жовтня 2004 року та не додано доказів ступеня готовності об?єкта на момент припинення шлюбу та на момент звернення позивачки до суду. Водночас відповідач і не вказує та не надає жодних доказів того, що до укладення шлюбу на земельній ділянці були зведені хоч якісь споруди, так само він не вказує на те, що самостійно після розірвання шлюбу, проводив хоч якісь будівельні роботи, та не надає жодних доказів. При цьому, актом комісії сільської ради від 07.06.2023р., підтверджується, що житловий будинок та господарські будівлі і споруди в [ADDRESS] були побудовані саме подружжям [PERSON] в період з 2005 по 2018 рік, а отже дане майно створювалось сторонами в період їхнього шлюбу, спільними зусиллями і працею та за спільні кошти, що визначає його спільною власністю позивача та відповідача. З урахуванням того, що спірне домоволодіння є завершеним будівництвом, яке не вводиться в експлуатацію і право власності на нього не оформляється по вині відповідача, представник позивача вважає, що наявні фактичні та правові підстави для визнання об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя із визначенням їх часток у праві спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цього об`єкту. Також представник позивача вказала на безпідставність посилань у відзиві відповідача на положення ст.. 62 СК України, оскільки вважає, що дана норма не підлягає застосуванню до правовідносин, які склалися між сторонами в даній справі. Наголошує, що позивач не просить визнати спільною сумісною власністю майно, що належить іншому з подружжя, а просить визнати об`єкт, який збудований сторонами в період їхнього шлюбу, ступінь готовності якого становить 100 процентів, однак яке не набуло юридичного статусу житлового будинку через відмову відповідача вводити його в експлуатацію. Просила задовольнити позовні вимоги в тій же редакції, яка зазначена в позовній заяві. \~ \~ \~ \~Заперечення. 23.06.2023р.\~відповідач [PERSON] \~подав заперечення\~в яких\~вказав,\~що не\~погоджується із\~вимогами позивача,\~викладеними у\~позовній заяві\~та відповіді\~на відзив,\~а також\~із мотивами,\~на яких\~ті ґрунтуються\~з огляду\~на наступне.\~Зокрема зазначає,\~що визначення\~частки у\~праві власності\~подружжя в\~новобудові здійснюється\~відповідно до\~часток вкладу\~у зведенні\~будівлі у\~період шлюбу.\~Сам по\~собі факт\~оформлення права\~власності на\~новобудову в\~період шлюбу\~не є\~безумовною підставою\~для віднесення\~такого майно\~до об?єктів\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя та\~визнання права\~спільної сумісної\~власності та\~визнання частки\~кожного з\~подружжя.\~Подібний за\~змістом висновок\~міститься й\~в постанові\~ВСУ від\~15.11.2017\~року у\~справі №716/53/15-ц.\~Тобто,\~суд вправі\~здійснити поділ\~новозбудованого об?єкта\~за час\~перебування осіб\~в шлюбі\~виключно за\~умови,\~якщо стороною\~доведено факт\~своєї майнової\~участі в\~його будівництві\~та розміру\~такої участі.\~У такому\~спорі позивач\~має доводити\~ступінь участі\~у створенні\~майна у\~певному відсотковому\~відношенні.\~На підтвердження\~того факту,\~що означений\~будинок було\~збудовано сторонами\~як подружжям\~в період\~з 2005\~по 2018\~роки,\~стороною позивача\~було надано\~копію Акту\~від 07.06.2023\~року,\~складеного комісією\~в складі\~старости села\~Шепарівці та\~члена громадської\~ради за\~участі свідків.\~Однак,\~зі змісту\~даного акту\~не можливо\~зрозуміти на\~основі чого\~була створена\~та діяла\~дана комісія\~(відсутнє\~посилання на\~нормативні та\~розпорядчі акти).\~Так само\~як і\~не зрозуміло\~яким чином\~комісія обстежувала\~домогосподарство,\~якщо відповідачу,\~як власнику\~земельної ділянки,\~не було\~нічого відомого\~про будь-яке\~обстеження.\~В даному\~акті відсутні\~будь-які\~відомості,\~які б\~свідчили,\~що таке\~обстеження проводилося\~в його\~присутності як\~власника земельної\~ділянки чи\~про його\~відмову або\~заперечення щодо\~участі в\~цьому обстеженні.\~Дана обставина\~ставить під\~сумнів той\~факт,\~що таке\~обстеження взагалі\~проводилося.\~Вважає вказаний\~документ недопустимим\~доказом.\~Також зазначає,\~що стороною\~позивача факт\~будівництва будинку\~саме з\~2005\~по 2018\~рік,\~тобто в\~період шлюбу,\~належним чином\~не підтверджений.\~Крім цього,\~вказує,\~що особи,\~яких позивач\~планує допитати\~в якості\~свідків,\~є її\~близькими родичами,\~з якими\~у відповідача\~склалися не\~дружні відносини\~після розірвання\~шлюбу з\~ [PERSON] ,\~а тому\~вони являються\~заінтересованими особами\~і їхні\~свідчення викликатимуть\~сумніви в\~об`єктивності та\~безсторонності.\~Наполягає на\~тому,\~що стороною\~позивача так\~і не\~було надано\~жодних доказів\~того,\~що спірний\~будинок будувався\~за спільні\~кошти подружжя\~та останні\~не дозволяють\~визначити майновий\~вклад позивачки\~у поліпшення\~стану спірного\~житлового будинку.\~Також [PERSON] \~зазначив,\~що отриманий\~ним дозвіл\~на будівництво\~був виданий\~до 01.03.2006р.\~і на\~зворотній його\~стороні міститься\~застереження про\~те,\~що при\~необхідності зміни\~терміну дії\~дозволу своєчасно\~оформляти в\~інспекції держархбудконтролю\~його продовження.\~Продовження терміну\~дії дозволу\~оформляється спеціальним\~штампом на\~цьому дозволі.\~Однак,\~в цьому\~Дозволі відсутній,\~будь-який\~штамп,\~який би\~підтверджував продовження\~строку дії\~цього дозволу.\~Таким чином,\~якщо дозвіл\~на виконання\~будівельних робіт\~не було\~завчасно продовжено\~то після\~закінчення його\~терміну,\~будівництво в\~розумінні вимог\~Положення про\~порядок надання\~дозволу на\~виконання будівельних\~робіт,\~затвердженого наказом\~Держбуду України\~від 05.12.2000\~року N?\~273\~(зареєстрований\~в Міністерстві\~юстиції України\~25.12.2000\~року за\~N?\~945/5166)\~(чинний\~в період з моменту отримання дозволу по 12.03.2011 року) вважається самочинним. Стороною позивача не було доведено, що після 01.03.2006р. відповідач продовжив дію дозволу на виконання будівельних робіт чи подав повідомлення про початок виконання будівельних робіт після 12.03.2011р., а тому [PERSON] вважає, що його будівництво було самочинним і відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спірного об`єкту, оскільки, в силу ст.. 376 ЦК України, особа не може набути таких прав на об`єкти самочинного будівництва. В задоволенні позову просив відмовити та стягнути на його користь понесені ним судові витрати. Процесуальні дії суду. Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Валігурською Л.В. від 04.05.2023р. у справі було відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.05.2023р. задоволено клопотання позивача про забезпечення доказів. Доручено Обласному комунальному підприємству «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» провести технічну інвентаризацію будівель, споруд та приміщень, які розташовані на земельній ділянці із кадастровим номером 2623288701:01:001:0015 площею 0,2500 га, за адресою: с. Шепарівці, Коломийський район, Івано-Франківська область з виготовленням відповідної документації. Зобов`язано [PERSON] забезпечити представнику Обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» вільний доступ до будівель, споруд та приміщень, які розташовані на земельній ділянці із кадастровим номером 2623288701:01:001:0015, площею 0,2500 га. за адресою: с. Шепарівці, Коломийський район, Івано-Франківська область у визначені техніком дату і час. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.07.2023р. підготовче провадження у справі закрито та призначено її до розгляду по суті. Ухвалою судді\~Коломийського міськрайонного\~суду Івано-Франківської\~області Третьякової\~І.В.\~від 20.11.2023р.\~цивільну справу\~за\~позовом\~ [PERSON] до [PERSON] про визнання об`єкта незавершеного будівництва об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на його частину прийнято до свого провадження зі стадії розгляду справи по суті. Розгляд справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та пояснила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2004 по 2019 роки, мають спільну доньку. В період шлюбу на земельній ділянці, яка належить відповідачу, за спільні кошти подружжя побудували будинок, який в експлуатацію зданий не був. Види та періоди виконання будівельних робіт підтверджуються технічним паспортом на будинок, який також вказує про його повну готовність та долученими до справи фотознімками з різних етапів будівництва. Після погіршення відносин між сторонами, вони досягли домовленості, що половину будинку відповідач подарує донці, але після пред`явлення позивачем [PERSON] . виконавчого листа по стягнення аліментів до виконання, [PERSON] відмовився здавати будинок в експлуатацію, що призвело до виникнення між ними даного спору. Також зазначила, що домоволодіння було зведено на земельній ділянці відповідача, а тому позовні вимоги на землю не заявлялися, однак її стан змінився порівняно з тим, який він був до проведеного сторонами будівництва. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав наведених у відзиві та запереченнях. Вказав, що земельна ділянка в с. Шепарівці належить відповідачу, документи на будівництво були отримані ним до шлюбу з позивачем, а відтак всі об`єкти, збудовані на цій земельній ділянці являються особистою приватною власністю [PERSON] . Правова природа набуття у власність новобудови відрізняється від інших об`єктів, а тому позивач повинна довести як свою участь у створенні такого майна так і частку її участі. Крім цього, посилався на те, що після 2006 року [PERSON] не продовжував дію дозволу на будівництво, а тому будівельні роботи проводились всупереч законодавству і створений об`єкт являється самочинним будівництвом, а тому не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази та оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Фактичні обставини справи. З матеріалів справи вбачається, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 031121, виданого 02.03.2004р. на підставі рішення VII сесії четвертого демократичного скликання Шепарівцівської сільської ради від 26.06.2003р. [PERSON] належить земельна ділянка, площею 0,2500 га., розташована в с. Шепарівці, Коломийського району, Івано-Франківської області. Цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, кадастровий номер\~2623288701:01:001:0015. \~ \~ \~ \~У грудні 2003р. [PERSON] було складено схему та акт виносу в натуру осей будівлі в межах його земельної ділянки, а також складено та погоджено проект забудови земельної ділянки в [ADDRESS] (реєстраційний №294/10.11.2003р.). Також відповідачу на підставі рішення виконавчого комітету Шепарівцівсьої сільської ради від 29.07.2003р. № 27 «Про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських споруд», Відділом архітектури і містобудування Коломийської РДА було видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки. \~ \~ \~ \~09 березня 2004 року начальником Коломийської районної інспекції держархбудконтролю Кобилянським В. видано [PERSON] дозвіл №19 на виконання будівельних робіт будівництва житлового будинку та господарських споруд в [ADDRESS] відповідно до проектної документації, узгодженої та зареєстрованої за № 294 від 10.11.2003р. відділом архітектури та містобудування Коломийської РДА,. Дозвіл дійсний до 01.03.2006р. \~ \~ \~ \~Судом також встановлено, що 02 жовтня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Коломийського міського управління юстиції Івано-Франківської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 396. \~ \~ \~ \~Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] являються батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21.09.2019р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище дружини залишено без змін. Неповнолітню доньку [PERSON] залишено проживати разом матір`ю. \~ \~ \~ \~Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01.12.2021р. з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 2000,00 грн. щомісячно до повноліття дитини. \~ \~ \~ \~ На підставі вищевказаного рішення суду про стягнення аліментів, 06.01.2022р. Коломийським міськрайонним судом був виданий виконавчий лист. \~ \~ \~ \~Також до матеріалів позову [PERSON] було долучено фотознімки на яких зображено поетапне проведення будівництва житлового будинку та господарських будівель і споруд, які знаходяться в с. Шепарівці, Коломийського району, Івано-Франківській області на земельній ділянці, кадастровий номер 2623288701:01:001:0015 в період 2005-2018 рр. На вказаних фотознімках зображено: підготовка земельної ділянки та основи під розміщення будинку, залиття фундаменту; зведення коробки будівлі та основи для даху, перекриття будинку, встановлення вікон і дверей, а також штукатурка зовнішніх стін до закінчення 2007 року, залиття фундаменту під паркан та встановлення огорожі, внутрішні роботи, оздоблення стін деревом в листопаді 2008р., а також фотознімки з середини будинку з меблями, які підтверджують жилий стан помешкання. \~ \~ \~ \~Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 02.06.2023р. вбачається, що домоволодіння в [ADDRESS] складається з: житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», сараїв літ. «В, Д, К», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Ж», навісу літ. «З», криниці №1, огорожі №2-4. Рік зведення будинку та споруд не вказаний. \~ \~ \~ \~Відповідно до експлікації в будинку містяться такі приміщення: по першому поверху: 1. коридор пл.. 17.6 кв.м., 2. кімната пл.. 33.0 кв.м., 3. коридор пл.. 7.5 кв.м., 4. паливка пл.. 9.9 кв.м., 5. кухня пл. 19.2 кв.м., 6. санвузол пл.. 10.2 кв.м.; по мансарді: 7. коридор пл.. 17.6 кв.м., 8. кімната пл.. 19.7 кв.м., 9. санвузол пл.. 11.0 кв.м., 10. гардероб пл.. 4.9 кв.м., 11. кімната пл. 15.5 кв.м., 12. кімната пл.. 12.5 кв.м.; Загальна площа будинку 178.4 кв.м., з яких: 80.7 кв.м. житлова, 97.7 кв.м. допоміжна. Матеріали справи не містять відомостей про реєстрацію права власності на будинок чи прийняття його в експлуатацію. \~ \~ \~ \~ В акті від 07.06.2023р., складеному комісією в складі старости с. Шепарівці [PERSON] та члена громадської ради Вишиванюк О., у присутності сусідів: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зазначено, що комісія обстежувала домогосподарство в [ADDRESS] . Зі слів сусідів, житловий будинок та господарські будівлі і споруди, які розташовані в [ADDRESS] побудовані подружжям [PERSON] та [PERSON] у період з 2005 по 2018 рік. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що являється рідною сестрою позивачки та їй відомо, що у власності відповідача знаходиться земельна ділянка на якій, після укладення шлюбу в 2004р. сторони в 2005р. розпочали будівництво житлового будинку. До 2008 року свідок разом з сім`єю [PERSON] проживала в будинку їхніх батьків в с. Шепарівці. Свій будинок подружжя будувало на відстані близько 1 км. від їхнього місця проживання, а тому свідок мала змогу спостерігати за ходом будівництва та допомагала в цьому процесі. Будівництво здійснювалося за кошти їхніх батьків, які працювали за кордоном та передавали їм гроші. [PERSON] на той час не працював, а його батьки були пенсіонерами та не мали можливості допомагати матеріально. Зі збільшенням заробітку у батьків росли і темпи будівництва, і за один рік вони повністю завершили зовнішні роботи. Вони постійно робили світлини проведених робіт та висилали батькам як фото звіт. Ще до одруження батько свідка та позивача сказав майбутньому зятю [PERSON] аби той взяв земельну ділянку, а вони будуть допомагати з будівництвом. На теперішній час подружжя розлучені, але після розірвання шлюбу майно відразу не ділили, бо відповідач обіцяв, що здасть будинок в експлуатацію і подарує його доньці, але своєї обіцянки не дотримується. [PERSON] з 2009 року перебуває за кордоном, працює у Франції, а тому доглядати за будинком доручила свідку та залишила на неї генеральну довіреність аби вона могла вирішувати всі пов`язані з вказаним майном питання. Відповідач також перебував за кордоном з 2006р. В 2011 році будівельні роботи продовжились, оскільки із-за кордону повернувся їхній батько та завершив будівництво паркану, поклав плитку, в будинку здійснив стяжку, провів опалення. В 2012р. [PERSON] повернувся в Україну та провів в будинку воду, вивів каналізацію, були вставлені всі вікна та двері, відбулося оздоблення деревом. Крім будинку наявна окрема літня кухня з меблями в якій на теперішній час проживає відповідач. На земельній ділянці знаходяться і інші господарські будівлі і споруди: 2 гаража і сарай. Також свідок зазначила, що відповідач не забороняє їй заходити до будинку, але в господарські споруди не пускає. Коли в Україну приїздила [PERSON] з дитиною, то відповідач сказав доньці, що не буде визнавати майно спільним, що унеможливить його поділ, хоча після розлучення подружжя усно досягнули згоди щодо поділу будинку. [PERSON] також додала, що відношення у неї до відповідача нормальне, а в нього до неї не дуже, оскільки після пред`явлення даного позову, він заблокував її в телефоні і перестав з нею спілкуватися. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що позивач являється його донькою, а відповідач колишнім зятем. У 2004 р. свідок поїхав на заробітку у Францію і поступово почав надавати подружжю [PERSON] кошти для виконання робіт з будівництва будинку, а вони в 2005 залили фундамент, в 2006 розпочали будівництво, провели електрику, а в 2008р. вже були вставлені вікна і двері та поштукатурено. Земельна ділянка належить відповідачу, але будинок на ній будувався для сім`ї та був їхнім спільним майном. Він особисто давав кошти для будівництва, оскільки допомагав своїй доньці. Кошти передавав через водія, які той віддавав батькам відповідача або його дружині, всього на суму близько 50000 Євро. За кордоном свідок працював з 2004 по 2011 роки, потім повернувся додому, а донька залишилася працювати у Франції та також передавала кошти на будівництво. Чи домовлялися сторони про поділ будинку після розлучення свідку не відомо. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що позивач являється його племінницею і він періодично допомагав їй в будівництві будинку в с. Шепарівці, а саме десь в 2005-2006 роках заливав фундамент, мастив стелю, робив стяжку підлоги. Допомагав близько 2 років. Про допомогу просила [PERSON] і він погоджувався безкоштовно виконати певні роботи для неї, як для своєї племінниці, оскільки будинок будувався для її сім`ї. [PERSON] була присутньою при будівництві, допомагала, готувала робітникам обіди. Востаннє свідок бачив будинок, коли той вже був повністю збудований, була побудована літня кухня, але огорожі (паркану) ще не було. Будівництво здійснювалося вже після укладення сторонами шлюбу. Застосовані норми права та висновки суду. За загальним правилом\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). За змістом статей\~69,\~70 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно з частиною другою\~статті 372 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За змістом частини другої\~статті 331 ЦК України\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього. Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті\~181, пункт 6 частини першої статті\~346, статей\~350\~та\~351 ЦК України\~) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз статей\~60,\~63,\~69 СК України\~та статей\~328,\~331,\~368,\~372 ЦК України\~дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Наведене дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-338цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив. Згідно ст.. 12, 81 ЦПК України, \~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даній справі, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач [PERSON] жодними доказами не довів, що набувши у власність земельну ділянку та отримавши дозвільні документи на початок будівельних робіт, фактично приступив до будівництва спірного будинковолодіння ще до того, як зареєстрував шлюб з позивачем. Натомість позивач надала до суду письмові докази, які в сукупності з показами свідків підтверджують, що будівництво було розпочато в 2005 році, тобто вже після укладення їхнього шлюбу з відповідачем, і тривало до 2018 року. Вказане зокрема підтверджується актом від 07.06.2023р. та світлинами, які зображують поетапне здійснення будівельних та оздоблюваних робіт на об`єкті. В ході розгляду справи, представник відповідача не заперечував, що на світлинах зображений саме спірний об`єкт, стадії і роки його будівництва відповідно до тих відомостей, які наведені позивачем в позові. Відтак, суд знаходить представлені позивачем [PERSON] докази належними, допустимими та в своїй сукупності достатніми для висновку про те, що будівництво об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку з господарськими будівлями), розташованого в [ADDRESS] , здійснено сторонами у період перебування у шлюбі. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідачем [PERSON] не підтверджено, що зведені на його земельній ділянці будівлі були побудовані особисто ним та за його власні кошти і як наслідок являються його особистою приватною власністю. Відтак, відповідачем презумпцію спільної сумісної власності його та позивачки на об`єкти незавершеного будівництва не спростовано, а тому на спірне майно поширюється режим спільного сумісного майна. З огляду на наведене, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для визнання об`єкту незавершеного будівництва, розташованого в [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, врахувавши, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні сумісні кошти, і за спільної праці подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; то позивачка позбавлена можливості здійснити відповідні дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна. В зв`язку з цим, та взявши до уваги положення ст.. 70 СК України та ст.. 372 ЦК України, які передбачають, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право на 1/2 частку об`єкта незавершеного будівництва, що розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 2623288701:01:001:0015, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,2500 га, за адресою: с. Шепарівці, Коломийського району, Івано-Франківської області. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд, відповідно до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18), від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18) та від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц (провадження № 61-14600св19). З приводу вимог позивача про визнання за нею саме права власності на 1/2 частину спірного майна, суд зазначає наступне. Частиною 2 ст. 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв`язку із нормами ст. ст. 177-179, 182 цього кодексу, ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19). Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва чи сам об`єкт у цілому залежно від ступеня готовності), так і у виді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і дотримання будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Суд вважає безпідставними та неспроможними посилання відповідача у відзиві на положення ст.. 62 СК України та практику її застосування, оскільки вказана норма не є правозастосовчую до спірних відносин в даній справі так як регулює виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало другому з подружжя, а в даній справі предметом спору є поділ об`єкта незавершеного будівництва, речове право на яке ні за ким не зареєстровано. Згідно ст.. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Статтею 20 СК України визначено, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених\~частиною другою статті 72,\~частиною другою статті 129,\~частиною третьою статті 138,\~частиною третьою статті 139\~цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до\~Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до\~ст.\~256,\~257\~ЦК України, позовна\~давність -\~це строк,\~у межах\~якого особа\~може звернутися\~до суду\~з вимогою\~про захист\~свого цивільного\~права або\~інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач зазначала, що про порушення свого права на частку у спільному майні вона дізналася в 2022 році, а тому строк позовної давності нею не пропущений. Відповідач, вказуючи на те, що стороною позивача не було надано жодних доказів, які б підтверджували факт порушення ним будь-яких прав позивача саме у вказаний період та як наслідок необґрунтованість цих тверджень [PERSON] , про застосування строків позовної давності не заявляв, відповідної письмової заяви не подавав та в задоволенні позовних вимог саме з цієї підстави не просив, а тому суд не надає правової оцінки щодо пропущення позивачем строку звернення до суду з даним позовом. Щодо доводів відповідача про віднесення спірного незавершеного об`єкта будівництва до самочинного через непродовження ним дії дозволу на виконання будівельних робіт. Судом встановлено, що 09.03.2004р. [PERSON] було видано дозвіл на виконання будівельних робіт, строк дії якого визначено до 01 березня 2006р. З матеріалів справи вбачається, що будинок будувався з 2005 року, питання процедури отримання відповідних дозвільних документів на здійснення будівництва об`єктів нерухомості врегульовано низкою нормативних актів, чинних саме на час здійснення будівництва. Відповідно до ст. 14 ЗУ «Про основи містобудування» (в редакції, чинній на час будівництва), до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать, зокрема, надання відповідно до закону дозволу на будівництво об`єктів містобудування незалежно від форми власності у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами; проведення робіт з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законодавством, забезпечення в установленому законом порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації під час планування та забудови відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації та проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоду навколишньому природному середовищу. Статтею 14 ЗУ «Про основи містобудування» (в редакції, чинній на час будівництва) визначено, що будівництво об`єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад. Це право ради можуть делегувати відповідним виконавчим органам. Відповідно до п. 1 Положення про державний архітектурно-будівельний контроль, затверджений постановою КМУ від 25 березня 1993 року № 225, (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 7 квітня 1995 р. N 253 (253-95-п) (чинного на час будівництва) державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність організаційно-технічних і правових заходів, спрямованих на забезпечення дотримання законодавства, державних стандартів, норм і правил, архітектурних вимог і технічних умов, а також положень затвердженої містобудівної документації та проектів конкретних об`єктів (далі - затверджені проектні рішення), місцевих правил забудови населених пунктів усіма суб`єктами містобудівної діяльності незалежно від форм власності під час забудови територій і населених пунктів, розміщення, будівництва, реконструкції, капітального ремонту об`єктів житлово-цивільного, виробничого та іншого призначення, реставрації архітектурних пам`яток, створення інженерної та транспортної інфраструктури, виробництва будівельних матеріалів, виробів і конструкцій. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюють: Державна архітектурно-будівельна інспекція (Держархбудінспекція) - урядовий орган державного управління у складі Мінбуду; інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у складі органів містобудування і архітектури в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, містах обласного підпорядкування, районах (п. 2 Положення № 225). Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю виконують такі основні функції:1) видача забудовникам дозволів на виконання робіт з будівництва, реконструкції, реставрації та капітального ремонту (далі - будівельні роботи), реєстрація об`єктів, на яких виконуються ці роботи, у порядку, встановленому Мінбудом. Надання дозволу на виконання будівельних робіт на час початку будівництва спірного будинку було врегульовано Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України, «Про затвердження Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт» від 25 грудня 2000 року за № 945/5166, який втратив чинність 19.01.2010. Згідно з п. 1.1., п. 1.2 Наказу № 945/5166, дозвіл на виконання будівельних робіт з нового будівництва, реконструкції, реставрації та капітального ремонту будинків, споруд та інших об`єктів, розширення і технічного переоснащення (далі - роботи з будівництва) є документом, що посвідчує право забудовника (замовника) та генерального підрядника на виконання будівельних робіт, у відповідності до затвердженої проектної документації, підключення до інженерних мереж та споруд та надає право відповідним службам на видачу ордера на проведення земляних робіт. Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які одночасно ведуть реєстр наданих дозволів. Виконання будівельних робіт без вищезазначеного дозволу забороняється. Подання документів до інспекцій держархбудконтролю для одержання дозволу на виконання будівельних робіт здійснюється забудовником (замовником). Пунктом 3.11. Наказу № 945/5166, індивідуальним забудовникам житлових будинків, господарських та побутових споруд дозволи на виконання будівельних робіт надаються на підставі заяви забудовника, документа, що посвідчує право власності чи право користування (у тому числі на умовах оренди) земельною ділянкою, дозволу на будівництво об`єкта містобудування, який видається відповідним органом виконавчої влади, проектної документації, погодженої місцевими органами у справах містобудування і архітектури, а також зобов`язання виконавця робіт, якщо будівництво здійснюється підрядним способом. Дозвіл видається на весь термін будівництва об`єкта (нормативний або передбачений контрактом). Якщо цей строк не дотримано, то продовження дії дозволу встановлюється на строк, що не перевищує одного календарного року. Термін дії дозволу на виконання підготовчих робіт установлюється інспекціями держархбудконтролю, у залежності від часу, необхідного для їх виконання (згідно з календарним планом). Після закінчення терміну дії дозволу забудовник (замовник) повинен завчасно подовжити його в інспекції держархбудконтролю. (п. 3.12 Наказу № 945/5166). Подовження терміну дії дозволу здійснюється на підставі листа забудовника (замовника), у якому надається перелік виконаних на об`єкті містобудування робіт, зазначаються відповідальні за здійснення будівельних робіт інженерно-технічні працівники будівельної організації, працівники, що здійснюють технічний та авторський нагляд. Якщо дозвіл на виконання будівельних робіт не було завчасно продовжено після закінчення його терміну, то будівництво вважається самовільним (п. 3.13 Наказу № 945/5166). Пунктом 5.1. Наказу № 945/5166 визначено, що виконання будівельних робіт на об`єктах без одержання дозволу або його завчасної перереєстрації, а також виконання не зазначених у дозволі будівельних робіт уважається самовільним і тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством. З відповіді в.о. голови Державної інспекції архітектури та містобудування України наданої [PERSON] на адвокатський запит від 10.05.2023р. №18-АЗ № 2023 слідує, що шляхом перевірки відомостей, які містяться в будівельній діяльності, за параметрами пошуку «замовний будівництва [PERSON] », «адреса об`єкта будівництва [ADDRESS] », «кадастровий номер земельної ділянки 2623288701:01:001:0015» інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, станом на дату надання відповіді не виявлено. При цьому, інформації щодо продовження терміну дії дозволу на виконання будівельних робіт замовнику будівництва [PERSON] розпорядження ДІАМ станом на дату надання відповіді не виявлено. Отже, як видно зі змісту дозволу, строк його дії до 01.03.2006р. і даних про його подовження матеріали справи не містять. Відповідно до\~статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність»\~будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному\~Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Статтею 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~передбачено, що надання будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Порядок видачі та форма будівельного паспорта визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. На час розгляду справи діє Порядок виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 466 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2015 р. № 747), який визначає механізм набуття права на виконання підготовчих та будівельних робіт. Документи, що надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, подаються за вибором замовника до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю особисто через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет шляхом подання засобами програмного забезпечення Єдиного державного веб-порталу електронних послуг або заповнюються та надсилаються рекомендованим листом з описом вкладення до центру надання адміністративних послуг (п. 4-1 Порядку № 466). Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої\~статті 376 ЦК України\~житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення\~законів України «Про основи містобудування», «;Про архітектурну діяльність», «;Про регулювання містобудівної діяльності»,\~постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт»\~необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. Такий правовий висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18). Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Судом встановлено, що земельна ділянка, на якій збудовано спірне майно, виділена для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Доказів зміни цільового призначення земельної ділянки матеріали справи не містять. На вказаній земельній ділянці, відповідач отримав дозвіл на право виконання будівельних робіт № 19 від 09.03.2004 р. виданий компетентним органом згідно з вимогами діючих на той час нормативних актів, на підставі рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право приватної власності на землю. Останній був реалізований і призвів до фактичних і правових наслідків у виді будівництва житлового будинку (з надвірними будівлями та спорудами) в [ADDRESS] , однак будівництво за його дії повністю завершено не було. При цьому, відповідачем, як забудовником, не вжито заходів для продовження дії дозволу, що не пов`язано з волею та діями позивача, яка не була забудовником, не мала змоги самостійно вчинити дії для продовження дії дозволу, однак відсутність якого має для неї юридичні наслідки, як співвласниці. З огляду на те, що суд не визнає за позивачем право власності, а визнає лише право на 1/2 частку об`єкта незавершеного будівництва, що дасть [PERSON] право завершити будівництво та ввести його в експлуатацію і набути право власності у встановленому законом порядку, якщо завершене будівництво відповідатиме затвердженому проекту, будівельним нормам і правилам та не порушуватиме права інших осіб. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до положень ст.. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)\~на\~професійну\~правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч.1,\~2\~ст.\~141\~ЦПК\~України,\~судовий\~збір\~покладається на\~сторони\~пропорційно\~розміру задоволених\~позовних\~вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що стороною позивача було сплачено судовий збір в загальній сумі 3518,05 гривні, що підтверджується відповідними квитанціями (т.1 а.с. 11, 157), а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 140 ЦПК України, особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що у випадках, коли сума витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Ухвалою суду від 09.05.2023р. в порядку забезпечення доказів було доручено ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» провести технічну інвентаризацію будівель, споруд та приміщень, які розташовані на земельній ділянці із кадастровим номером 2623288701:01:001:0015 площею 0,2500 га, за адресою: с. Шепарівці, Коломийський район, Івано-Франківська область з виготовленням відповідної документації. Згідно квитанції від №138.19021.1/924700055 від 02.06.2023р. (т.1 а.с. 131) позивачем за виготовлення технічної документації було сплачено 5766,00 грн., які також підлягають компенсації відповідачем відповідно до ч.3 ст. 140 та ч.2 ст. 141 ЦПК України. Згідно ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.3,4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. До матеріалів справи представником позивача було долучено договір про надання правової допомоги від 11.04.2023р., укладеного між адвокатом Юркевич Х.М. та [PERSON] , додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №33-04/23 від 11.04.2023р., в якій вказані види та вартість послуг адвоката, акт прийому передачі наданих послуг, згідно якого адвокатом було виконано: складання позовної заяви вартістю 10000,00 грн., складання заяви про забезпечення доказів 4000,00 грн., клопотання про долучення доказів від 05.06.2023р. 1500,00 грн., складання відповіді на відзив 4500,00 грн., заяви про допит свідка 1500,00 грн., заяви про визнання обов`язкової участі відповідача 1500,00 грн., участь в судових засіданнях 7000,00 грн., що в загальному становить 30000,00 грн. та квитанцію про оплату вказаної суми [PERSON] . У постановах Великої Палати Верховного суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 та Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування по справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Заперечуючи проти стягнення витрат на правничу допомогу, відповідач посилався на те, що позивачем не було надано доказів, які б підтверджували заявлений нею розрахунок витрат. Однак, в ході розгляду справи, представником позивача були надані передбачені процесуальним законом документи, а тому суд знаходить доводи [PERSON] безпідставними. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок, що: «згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В даній справі судом встановлено, що\~відповідних клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідач не заявляв та відповідних доказів не подавав, розмір витрат на правничу допомогу не спростував. Враховуючи наведене вище, співмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг; значенням справи для сторін, суд вважає співмірною суму судових витрат на правничу допомогу в розмірі 30000,00 грн., які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: partial