Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

До Нетішинського міського суду Хмельницької області 28.12.2023 надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати заборгованості по аліментам, стягнення аліментів. В обґрунтування позову позивач вказав, що рішенням суду від 10.10.2018 було зменшено розмір аліментів, визначених у договорі між батьками про сплату аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , та стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти в розмірі 2500 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Проте з 26.05.2023 дитина пішла від матері та стала проживати з позивачем і знаходиться на його утриманні. Отже на теперішній час відсутні законні підстави для продовження стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на цю доньку, яка наразі проживає разом із [PERSON] та перебуває на його повному утриманні. З огляду на це позивач просив суд припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідачки на утримання доньки, звільнити його від заборгованості по аліментам з 01.06.2023 по день ухвалення рішення у справі. А, оскільки всі витрати щодо утримання дитини позивач несе самостійно, а відповідачка, маючи можливість для надання матеріальної допомоги, таку не оказує, він просить стягнути аліменти з відповідачки у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01.06.2023. 29.12.2023 судом на адресу відділу адміністративних послуг виконкому міської ради направлено запит щодо місця реєстрації відповідачки. 01.01.2024 до суду надійшла відповідь, згідно з якою відповідачка зареєстрована за адресою, вказаною у позові. Ухвалою суду від 09.01.2024 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу час для усунення виявлених недоліків. 22.01.2024 позивачем усунуті вказані в ухвалі недоліки позову. 24.01.2024 ухвалою суду прийнято до розгляду зазначену позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 04.04.2024 закрите підготовче засідання, справу призначено до розгляду. Відповідачкою подано письмовий відзив на позов, в якому вона заперечувала позовні вимоги. Проте в судовому засіданні відповідачка частково визнала позовні вимоги, не заперечувала проти припинення стягнення аліментів з 01.06.2023, оскільки дійсно наприкінці травня її донька з власної волі переїхала до бабусі, з якою мешкала по вересень 2023. В подальшому і позивач почав проживати з дитиною. Також відповідачка погодилася на стягнення з неї аліментів в розмірі 1/5 частки доходів щомісячно, оскільки позивач раніше сплачував аліменти у меншому розмірі, відповідачка має захворювання, яке потребує витрат на лікування, добровільно оказує дитині допомогу, придбає речі, оплачує путівки для оздоровлення тощо. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з викладених у позові підстав, проте, враховуючи стан відповідачки, погодив розмір аліментів, які просив стягнути в розмірі 1/5 частки доходів відповідачки. Представник позивача вважав, що сторони можуть досягнути мирової угоди, проте, в цілому підтримав вимоги позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом досліджуються представлені та витребувані письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалися сторони, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що подана позовна заява підлягає частковому задоволенню, а визнання відповідачкою позову в частині припинення стягнення аліментів не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб з наступних підстав. Так, суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом встановлено, що сторони мають спільну дитину [PERSON] , яка народилася [INFO] (а.с. 8). Згідно з судовим рішенням від 10.10.2018 було зменшено розмір аліментів, визначених у договорі між батьками про сплату аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , та стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти в розмірі 2500 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття (а.с.9-11). Сторони визнають, що донька [PERSON] з кінця травня 2023 з власної волі з*їхала від матері та стала проживати разом з бабусею, що також підтверджується свідченням допитаної в якості свідка бабусі [PERSON] , яка пояснила, що з червня по вересень 2023 вона проживала разом з дитиною, з листопада 2023 з ними почав ночувати син [PERSON] і вони жили утрьох до 2024, а з 2024 він та дитина з*їхали від неї. Син надавав їй кошти на питання, придбавав дитині речі, проте матір дитини деякі речі також передавала та сплачувала путівку у дитячий табір для дитини. Сторони не заперечували, що відповідачка має захворювання, потребує лікування (а.с.72). Дохід відповідачки за період з червня 2023 по березень 2024 склав 284442,73 грн. (сума пдфо - 51199,69 грн.; сума в/з 4266,63 грн.) (а.с.102-103). Позивач має заборгованість зі сплати аліментів (а.с. 12-13). Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ч. 3 ст. 89 ЦПК України\~суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 4 ст. 273 Цивільного процесуального кодексу України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким із відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 520/21069/19,\~який суд враховує\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Із досліджених судом доказів, зокрема актів обстеження умов проживання неповнолітньої [PERSON] , показань сторін та свідка у судовому засіданні вбачається, що з 01.06.2023 вона з власної ініціативи з*їхала від матері, а в подальшому почала постійно проживати з позивачем, який зобов`язаний сплачувати аліменти на цю ж дитину на користь відповідачки, з якою дитина проживала на час ухвалення рішення про стягнення аліментів, тобто змінилися обставини, що впливають на припинення сплати [PERSON] відповідних періодичних платежів (аліментів на доньку). Непроживання з 01.06.2023 неповнолітньої [PERSON] разом із матір*ю, свідчить про суттєву зміну обставин, що були підставою для стягнення аліментів з позивача на користь відповідача. За змістом ч. 2 ст. 179 та ч. 3 ст. 181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) сплачуються тому з батьків, разом з яким проживає дитина, і повинні використовуватися виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже, стягнення з батька аліментів на дитину у період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить положенням ст.ст. 179, 181 СК України та цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина, про що зазначається у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 596/826/21. Крім того, у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 686/18140/21 наголошується, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, а дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. Згідно з ч. 2 ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Оскільки судом встановлено та визнано сторонами, що неповнолітня [PERSON] з 01.06.2023 припинила проживати разом із матір*ю, тому відпали законні підстави для примусового стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на цю дитину, суд вбачає підстави для припинення їх стягнення та звільненні від заборгованості за вказаний час. З приводу позовних вимог про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 141 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст.ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Оскільки судом встановлено, що позивач та відповідачка є особами працездатного віку, повинні обидва приймати участь в утриманні дитини, яка на даний час проживає разом з батьком та знаходиться на його утриманні, а тому в даному випадку доцільним буде стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , 2014 р.н. Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідачка має захворювання та потребує лікування. Таким чином, при визначенні розміру аліментів на дитини суд має прийняти до уваги вказані обставини. З урахуванням принципу рівної відповідальності обох батьків за утримання дитини, того, що сторони погодилися на стягнення аліментів в розмірі 1/5 частки доходів відповідачки, необхідно дійти висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення аліментів саме у такому розмірі з усіх видів заробітку відповідачки щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що забезпечить дитині рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів з 01.06.2023 суд зазначає наступне. Так,\~статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Слід зазначити, що ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За загальними правилами Сімейного кодексу України вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Матеріали справи не містять жодних доказів, що позивач вживав до подачі вказаного позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача та доказів ухилення відповідачки від сплати аліментів в розумінні ч. 2 ст.191 СК України. Крім того, свідок вказала, що протягом літа 2023 позивач проживав окремо від дитини, але надавав кошти на харчування та інші потреби. Лише з листопада 2023 вони почали проживати утрьох з дитино, а в подальшому позивач став проживати з дитиною окремо. Таким чином, суд вважає, що підстави для стягнення аліментів з відповідачки за попередній період відсутні, а тому така позовна вимога задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення аліментів, то у відповідності до положень ч. 9 ст. 10, ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір в цій частині підлягає стягненню з відповідачки у дохід держави. В іншій частині сума сплаченого позивачем судового збору підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, оскільки інші позовні вимоги задоволені. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за один місяць згідно із положеннями п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України підлягає негайному виконанню. На підставі ст.ст. 180, 181, 182, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial