Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом і просить стягнути з відповідача 1 270 000, 00 грн. боргу за договором позики. Посилається в позві на те, що 04 січня 2021 року він передав відповідачу в борг 1 270 000, 00 грн. за умови повернення їх відповідачем до 31 грудня 2021 року. Про отримання коштів відповідач видав власноручну розписку, складену в присутності двох свідків. В зв`яку з неповерненням коштів у обумовлений строк він неодноразово звертався до відповідача, однак останній кошти не повертає. З урахуванням цього, просить задовольнити позов. Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 01 серпня 2022 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду. Ухвалою суду від 05 серпня 2023 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками. На підставі ст.178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву. 02 лютого 2023 року відповідач подав відзив, яким проти позову заперечує. Посилається на те, що після отримання позову звернувся до Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві про вчинення позивачем кримінального правопорушення з метою заволодіння чужим майно за ч.1 ст.15, ч.4 ст.190 КК України. Щодо подій складання розписки зазначив, що в квітні 2017 року він заснував ТОВ`МАНГАЛ», а в березні 2018 року позивач став директором товариства. В подальшому виявилося, що колишній директор [PERSON] брав кошти у позивача, який був його знайомим, для потреб товариства. Після звільнення колишнього директора [PERSON] позивач попросив у нього навантажувач на декілька днів, а коли він намагався його повернути, позивач повідомив, що навантажувач переоформлений на нього і якщо він не дасть йому коштів, він навантажувач не поверне. Під психологічним тиском позивача він написав розписку про отримання позики в сумі 1 270 000, 00 грн., хоч коштів від позивача не отримував і останній йому їх не надава. Зазначених у розписці свідків при написанні ним розписки не було, як і не було передачі коштів. В подальшому за даними бухгалтерії йому стало відомо, що навантажувач все ж таки рахується за товариством та перебуває на його балансі. Вважає, що позивач намагається стягнути з нього кошти, використовуючи недійсний правочин (розписку) який було вчинено під впливом тиску та обману. Просить у позові відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ст.ст. 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 04 січня 2021 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти в розмірі 1 270 000, 00 грн. За змістом договору строк повернення позики був встановлений до 31 грудня 2021 року. / а.с. 7 / Звертаючись до суду, позивач зазначив, що умови договору відповідач не виконав, борг не повернув. Виходячи з положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. В той же час, з точки зору закону, в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач надав суду належним чином завірену, у порядку ст.95 ЦПК України, розписку відповідача від 04 січня 2021 року. З точки зору закону наявність оригіналу розписки у позивача є свідченням невиконання відповідачем умов договору позики. Проти змісту розписки та її написання відповідач не заперечував. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено вище, за своєю суттю договір позики є документом, який підтверджує як його укладення, так і умови договору. Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частино 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов"язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Уклавши договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. З урахуванням викладеного, невиконання відповідачем умов договору, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача, викладені в відзиві, виходячи з наступного. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Я зазначено вище, відповідач не заперечує сладання ним боргової розписки про отримання коштів у борг. Суд враховує, що вказана розписка ним була видана позивачу 04 січня 2021 року, тобто більше 3-х років тому. Зазначаючи про вчинення позивачем щодо нього шахрайських дій, відповідач не заперечував, що будь-яких дій, направлених на захист своїх прав безпосередньо після її видачі, не вживав. Лише після спливу строку виконання боргового зобов`язання та його невиконання, звернення позивача до суду з позовом про стягнення боргу, відповідач звернувся до Голосіївського УП з заявою про вчинення злочину. Крім того, в січні 2024 року, тобто через три роки після укладення договору позики та виникнення даного спору в суді, позивач звернувся до Новоград-Волинського районного суду Житомирської області з позовом про визнання договору позики недійсним. На даний час справа не розглянута. ( а.с. 66 - 67; 132 - 138 ) З урахуванням приведених обставин звернення відповідача до органів поліції та суду за спростуванням укладеного ним з позивачем договору позики судом не можуть бути прийняті до уваги. Що стосується наданої представником відповідача постанови про закриття кримінального провадження за зверненням відповідача до Голосіївського УП ГУНП у м.Києві суд виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 27 грудня 2022 року кримінальне провадження за зверненням позивача було закрито в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. За змістом постанови досудовим розслідуванням встановлено, що грошових коштів відповідач не отримував, а боргова ропсика написана ним за викуп майна, яке і так фактично перебувало в його власності та користуванні. ( а.с. 178 - 179 ) Відповідно до ч.1ст.76. ч.2 ст.77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасника справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження неможливо встановити підстави, з яких критеріїв виходив слідчий при її винесенні. Суд враховує, що з точки зору ст. 284 КПК України прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження і оцінки слідчим, прокурором, показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності. Відповідно до ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (справа "Ассенов та інші проти Болгарії"). Вони повинні вживати всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців та експертних висновків (рішення у справах "Танрікулу проти Туреччини" та "Ґюль проти Туреччини"). Крім того, відповідно до вимог ст. 110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу. Проте, як вбачається зі змісту постанови, будь-якої оцінки доказів, зібраних під час досудового розслідування, здійснено не було і в постанові не зазначено. Враховуючи приведене, суд вважає, що постанова про закриття кримінального провадження за викладених вище обставин не спростовує наявних боргових зобов`язань відповідача перед позивачем. Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. З урахуваннм цього, одного з основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача. Відповідно до ч.ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір при зверненні до суду.

Outcome: approved