Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

09.11.2023 року [PERSON] ,\~через свого\~представника \~адвоката Теплякову\~Тетяну Євгенівну,звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Обґрунтовуючи заявлені \~вимоги позивач зазначає, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.06.1997 року, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2022 року було розірвано. Вказує, що їй на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 23.02.2005 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, належить житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 159,6 кв.м., який розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,0515 га, яка була набута нею внаслідок безоплатної передачі із земель житлової та громадської забудови, у тому числі приватизації та яка належить їй на праві особистої приватної власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 20.12.2005 року та Рішенням Одеської міської ради №012828 від 21.04.2005 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0515 га. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель». Позивачка зазначає, що вона разом із відповідачем [PERSON] проживають у вказаному будинку. У той же час, відповідачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 101,9 кв.м., розташований на земельній ділянці, площею 491 кв.м. Також позивач зазначає, що враховуючи зазначене, відповідач відмовляється змінити фактичне місце проживання та продовжує проживати з нею, хоча має власне житло. При цьому, відповідач [PERSON] не працює, зловживає спиртними напоями і під їх впливом вчиняє суперечки з позивачкою [PERSON] , що проявляється у знущаннях, фізичному насильстві, через що спільне проживання впливає на психологічне та фізичне здоров`я останньої. Крім того, позивачка неодноразово зверталася до органів Національної поліції України з заявами, через що на [PERSON] складалися протоколи про адміністративні правопорушення та виписувалися термінові заборонні приписи. З урахуванням викладеного, [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного\~суду м.\~Одеси Петренка\~В.С.\~від 14.11.2023\~року було прийнято позовну\~заяву до\~розгляду та\~відкрито провадження\~по цивільній\~справі за\~позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про виселення. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. У підготовче засідання 13.12.2023 року з`явилися позивачка та її представник. Підготовче засідання було відкладено до 25.01.2024 року, у зв`язку з неповерненням станом на 13.12.2023 року судового відправлення, яке було направлено на адресу відповідача [PERSON] , за якою він зареєстрований та відсутністю підтвердження отримання останнім ухвали про відкриття провадження по справі разом з доданими документами. У підготовчому засіданні 25.01.2024 року представником відповідача адвокатом Брагарчук Ольгою Русланівною отримано копію позовної заяви з додатками та заявлено клопотання про відкладення підготовчого засідання для надання часу для підготовки та направлення відзиву на позовну заяву. У підготовчому засіданні 25.01.2024 року позивачка та її представник не заперечували проти відкладення підготовчого засідання. Підготовче засідання відкладено до 21.02.2024 року. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Брагарчук Ольги Русланівни, 06.02.2024 року надійшов відзив на позовну заяву, яким вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки звернення позивачки до суду із даним позовом є безпідставним, а її позиція не є доведеною. Зазначає, що в провадженні Київського районом суду м. Одеси перебуває цивільна справа №947/12480/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, де предметами спору є обидва житлових будинки, а саме по [ADDRESS] та по [ADDRESS] , які є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки були набуті сторонами під час перебування у шлюбі. Крім того, за жодним складеним протоколом про адміністративне правопорушення відносно відповідача, останній не був визнаний винним, всі справи були закриті за відсутністю складу правопорушення, що не є доказами на підтвердження тверджень позивачки щодо вчинення відповідачем відносно неї домашнього насильства. При цьому, відповідач припускає, що позивачка неодноразово звертаючись до органів поліції з заявами проти нього, заздалегідь спланувала такі дії, щоб у майбутньому звернутися до суду з позовом про його виселення. Також зауважує, що відповідач проживає у зазначеному домоволодінні з моменту його придбання подружжям, всі спільні кошти подружжя вкладалися у цей будинок, відповідач зареєстрований у цьому домоволодінні, там знаходяться його особисті речі, що свідчить про те, що він має достатні та триваючі зв`язки з цим конкретним місцем проживання. 07.02.2024 року від представника позивача [PERSON] адвоката Теплякової Тетяни Євгенівни надійшла відповідь на відзив, в якій вона просила позовні вимоги позивачки задовольнити у повному обсязі, зазначаючи, що протиправність та систематичність протиправної поведінки відповідача підтверджується неодноразовим зверненням позивачки до органів Національної поліції, проведенням профілактичних бесід, які не дали результатів. При цьому, відповідач чинить відносно позивачки протиправні дії, що мають усі ознаки домашнього психологічного насилля. Окрім цього, відповідач не сплачує за житлово-комунальні послуги, не купує продукти харчування, не утримує будинок, не працює та зловживає спиртними напоями, чинить скандали, сварки та принижує позивачку. Все зазначене, є беззаперечним систематичним порушенням правил співжиття. 13.02.2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Брагарчук Ольги Русланівни до канцелярії суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, оформлені у вигляді клопотання/заяви, в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки висновки Верховного Суду на які посилається представник позивача у відповіді на відзив, не можуть бути використані щодо даної справи, оскільки відрізняються за своїми фактичними обставинами. Крім того, зазначає, що підтримує обставини викладені у відзиві та вважає, що звернення позивачки з дійсним позовом є передчасним, оскільки наразі відсутнє рішення суду про поділ майна подружжя, яким би за нею було визнано право особистої приватної власності на домоволодіння по [ADDRESS] . У підготовче засідання 21.02.2024 року позивачка та її представник не з`явилися, про час та місце підготовчого засідання були повідомлені належним чином, проте 21.02.2024 року від представника позивача адвоката Теплякової Тетяни Євгенівни надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату. У підготовчому засіданні 21.02.2024 року представник відповідача не заперечувала проти відкладення підготовчого засідання. Судом долучено до матеріалів справи відзив, відповідь на відзив та заперечення та відкладено підготовче засідання на 01.04.2024 року. 25.03.2024 року до канцелярії суду від представника позивача [PERSON] адвоката Теплякової Тетяни Євгенівни надійшла заява про виклик свідка [PERSON] . У підготовчому засіданні 01.04.2024 року позивачка та її представник підтримали клопотання про виклик свідка [PERSON] , при цьому не заперечували проти закриття підготовчого провадження у справі та призначення розгляду справи по суті. У підготовчому засіданні 01.04.2024 року представник відповідача [PERSON] заперечував проти виклику свідка [PERSON] , оскільки він знає про події зі слів позивачки та не заперечував проти закриття підготовчого провадження у справі та призначення розгляду справи по суті. Судом на місці ухвалено клопотання представника позивача про виклик свідка [PERSON] задовольнити та закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 14.05.2024 року позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні 14.05.2024 року представник відповідача адвокат Приймачук Сергій Іванович просив в задоволенні позовних вимог позивачки відмовити. При цьому у судовому засіданні 14.05.2024 року свідком [PERSON] було надано свідчення про обставини вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно його матері позивачки [PERSON] . Відповідач [PERSON] про час та місце підготовчих та судового засідань повідомлений належним чином, у підготовчі та судове засідання не з`явився, поважність відсутності суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, показання свідка, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2022 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, задоволено. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської рай адміністрації виконкому Одеської міської ради, актовий запис №332 від 27.06.1997 року. Згідно попереднього договору від 10.07.2009 року [PERSON] зобов`язався купити у [PERSON] , належний їй на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2008 року (справа №2-6035/2008 року), яке набрало законної сили 24.11.2008 року, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі 82 на стор.38 номер запису 8827, реєстраційний №26547552, житловий будинок з надвірними спорудами, житловою площею 63,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.03.2003 року, [PERSON] купила у [PERSON] , житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , який належав останній на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою 13.11.1998 року за реєстром №2-4398, дублікат якого видано 13.12.2002 року за реєстром №2-4265, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості книзі №90, на сторінці №18, за №9486. Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0515 га, належить [PERSON] на праві приватної власності, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 20.12.2005 року та Рішення Одеської міської ради №012828 від 21.04.2005 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0515 га. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель». Відповідно заяви [PERSON] від 06.07.2022 року до начальника Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області, вона просила вжити заходів відносно свого чоловіка, який за місцем їх спільного проживання, вчинив 06.07.2022 року о 16.30 год. відносно неї домашнє насильство. Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 06.07.2022 року інспектором поліції, відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП. Відповідно до постанови Київського районного суду м. Одеси від 11.08.2022 року, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч.1 ст.173-2 КУпАП, закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП. Постановою Одеського апеляційного суду від 13.09.2022 року, апеляційну скаргу адвоката Семененко Наталії Сергіївни, яка діє в інтересах [PERSON] , залишено без задоволення, а постанову Київського районного суду м. Одеси від 11.08.2022 року, відносно [PERSON] , без змін. Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 20.07.2022 року інспектором поліції, відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП. Відповідно до постанови Київського районного суду м. Одеси від 28.07.2022 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн. Постановою Одеського апеляційного суду від 28.10.2022 року, апеляційну скаргу [PERSON] , задоволено частково. Постанову Київського районного суду м. Одеси від 28.07.2022 року, скасовано. Провадження у справі відносно [PERSON] про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 14.11.2022 року інспектором поліції, відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП. Відповідно до постанови Київського районного суду м. Одеси від 08.12.2022 року, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч.1 ст.173-2 КУпАП, закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП. За змістом статей 383 ЦК України, 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно вимог ст. 156 ЖК України, відповідно до яких члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником. Щодо виселення, то ст. 157 ЖК Української РСР встановлює, що членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР. Згідно зі ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , був придбаний [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі та є об`єктом права їх спільної сумісної власності, суд не вправі обмежити право на проживання [PERSON] , у будинку, в якому він правомірно набув право на проживання. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Кривіцька і Кривіцький проти України, в контексті вказаної Конвенції поняття житло не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі Прокопович проти Росії, заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі МакКенн проти Сполученого Королівства, заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі Прокопович проти Росії Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі Баклі проти Сполученого Королівства від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Вирішуючи питання про необхідність у демократичному суспільстві, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Твердження позивача про вчинення [PERSON] відносно неї домашнього насильства не знайшли свого підтвердження, оскільки як вбачається з матеріалів справи, за наслідками розгляду адміністративних протоколів про адміністративні правопорушення, за заявами позивачки [PERSON] у 2022 році, були закриті за відсутністю складу події та адміністративних правопорушень. Пояснення [PERSON] , який є сином [PERSON] та [PERSON] та був допитаний в судовому засіданні в якості свідка, суд не враховує, оскільки він не був безпосереднім свідком сварок між батьками та вчиненням домашнього насильства [PERSON] відносно позивачки, та про такі обставини йому відомо зі слів матері позивачки [PERSON] . Інші відомості про притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення щодо позивача неправомірних дій відсутні. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями. Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Зважаючи на те, що відповідач [PERSON] протягом досить тривалого часу проживає та зареєстрований у спірному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який до того, відповідно до ст.60 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності сторін та є предметом спору по цивільній справі №947/12480/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, яка перебуває в провадженні Київського районом суду м. Одеси, а тому наступне виселення відповідача з спірного житлового будинку є невиправданим втручанням в приватну сферу особи та призведе до порушення його прав. Твердження позивача, що відповідач чинять їй перешкоди у користуванні житловим будинком, не підтверджені належними та допустимими доказами. З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виселення, слід відмовити. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~вимог.\~\~Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у\~разі задоволення\~позову -\~на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed