Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з вказаною позовною заявою, в якій заявлено вимогу стягнути з держави Російська Федерація на користь [PERSON] , ІПН: [NUMBER] , у якості відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, 20 000 000,00 (двадцять мільйонів) грн., що становить 519\~903,19 (п`ятсот дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот три євро 19 євроцентів) та 547 823,63 (п`ятсот сорок сім тисяч вісімсот двадцять три долари США 63 центи) доларів США за офіційним курсом НБУ на дату подачі позову. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Даний Указ винесено у зв`язку з початком війни, яку Російська Федерація розпочала та здійснює на території незалежної держави Україна відносно громадян України. Позивач є мешканцем міста Маріуполь Донецької області. Має батьків та сестру. Станом на дату (24.02.2022р.) початку повномасштабного вторгнення на територію України, він та члени його родини постійно проживали на території м. Маріуполь, Донецької області. З 2001 по 2004 роки перебував на строковій та контрактній службі в Військово-морських силах Збройних сил України. 3 2004 року перебуває на службі в органах Міністерства внутрішніх справ України (2004-2015 роки - служба в міліції України, з 2015 по теперішній час - служба в Національній поліції України). Загальний стаж служби складає 22 роки. Військове вторгнення Російської Федерації м. Маріуполь, як і інші частини Донецької та Луганської областей України, відчув, ще 2014 році. З 01.02.2015р. по 06.11.2015р. брав безпосередню участь у проведенні Антитерористичної операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької області. На підставі Наказу Антитерористичною центру при Службі безпеки України від 30.11.2015р. № 334, має статус учасника АТО. Станом на даний час проходить службу в лавах Національної поліції України на посаді начальника сектору мобілізаційної роботи, територіальної оборони та цивільного захисту управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Донецькій області (на посаді з 22.09.2020). 24.02.2022р., з початком збройної агресії з боку Російської Федерації, розпорядженням Донецької обласної військово-цивільної адміністрації було розгорнуто роботу оперативного штабу м. Маріуполя на базі ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України. Відповідно до бойового розпорядження командира ОТУ « [INFO] » від 19.02.2022 № БР-23т [PERSON] був задіяний у складі робочої групи штабу, як представник угрупування сил Національної поліції України. Починаючи з 27 лютого 2022 року ситуація у місті погіршувалась щогодинно. В місто заходила велика кількість озброєних диверсійних груп, посилювалися обстріли з артилерії та авіації, корабельної артилерії, та інших видів озброєння. В середні березня почалися міські бої з використанням тяжкої техніки та озброєння. За цих обставин цивільне населення міста було приречене на загибель, сили нападника значно перевищували в озброєнні в техніці та живій силі. Всупереч небезпеці та відсутності прикриття підрозділи Національної поліції разом з ЗСУ, НГУ всебічно надавали допомогу цивільному населенню. Координували переміщення до укриттів, забезпечення ліками, продуктами харчування, надання медичної допомоги. Але за обставин тотальних обстрілів та бомбардувань щоденно гинули сотні цивільних та військових. Виконуючи бойові завдання, щоденно позивач бачив як місто Маріуполь горить та перетворюється на руїни. Вулиці міста були засіяні трупами людей, в перервах між обстрілами люди ховали своїх близьких та знайомих у дворах багатоквартирних будинків. У зв`язку з початком повної окупації міста, штаб оборони за рішенням командування було передислоковано на територію ПрАТ Металургійного комбінату «Азовсталь». Після передислокації штабу оборони м. Маріуполя до комбінату «Азовсталь» [PERSON] продовжував виконувати функціональні обов`язки та бойові завдання разом з військовослужбовцями ЗСУ та НГУ. Тобто, у період з 24.02.2022 по 21.05.2022 позивач перебував у місті Маріуполь, у тому числі на заводі ПрАТ «Азовсталь» та брав безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації та НЗФ. 16.04.2022 приблизно о 01.00 під час несення мною бойового чергування в штабі управління «Бастіон», у розташуванні приміщення штабу пролунав потужний вибух, скоріш за все, від авіаційної бомби, внаслідок чого [PERSON] віднесло вибуховою хвилею та вдарило об стіну бункера, внаслідок чого він отримав контузію, травми плеча та голови. Першу медичну допомогу йому було надано військовослужбовцем НГУ, далі лікування проводити було неможливо у зв`язку із відсутністю медикаментів, лікарняного обладнання та загруженості шпиталю. З того дня позивач постійно відчував болі у кістках та м`язах, слабкість та запаморочення. Кожного дня на територію комбінату «Азовсталь» прибували залишки підрозділів ЗСУ та цивільних людей, які рятуючись від вогню обстрілів, що не припинялися ні на хвилину, шукали спасіння та прихистку в підземних сховищах комбінату. Ситуація з обстрілами, кількістю втрат загиблими та пораненими при спробах відбивати прорив російської армії на комбінат «Азовсталь» погіршувалась щогодини. Окупанти почали використовувати зброю масового ураження, що заборонена усіма міжнародними конвенціями і застосовувати бомбардування фосфорними бомбами. Цивільні люди, сім`ями разом з маленькими дітьми потерпали щодня від холоду та голоду. Розповсюдження їжі по бункерам через завали та обстріли було майже не можливе. Підземні сховища були заповнені сотнями тіл загиблих бійців. При цьому твердо вирішивши виконувати свій військовий обов`язок до останнього, підрозділи НПУ, НГУ, ЗСУ виходили до бою, попри величезну різницю у кількості та оснащенні. 16.05.2022 року у зв`язку з відсутністю фізичної можливості підрозділів оборони м. Маріуполя продовжувати опір переважаючим силам противника через неможливість отримати військове озброєння та бойову техніку, нестачу боєприпасів, продуктів харчування, неможливості надання медичної допомоги пораненим військовослужбовцям і цивільним особам, та з метою забезпечення їх життя, з урахуванням обставин відсутності кримінального правопорушення, під час виконання обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, передбачених статтею 43-1 ККУ, враховуючи бойовий імунітет, передбачений ст. 1 ЗУ «Про оборону України», сили оборони м. Маріуполя вимушені завершити виконання бойового завдання щодо оборони міста Маріуполя. У зв`язку з цим 20.05.2022р., [PERSON] потрапив у полон до збройних формувань Російської Федерації та НЗФ так званої «ДНР», утримувався на території виправної колонії смт. Оленівка Волноваського району Донецької області та був звільнений 21.09.2022р. Звільнення відбулось відповідно до Порядку здійснення передачі військовополонених ворогів державі-агресору та звільнення оборонців України, які перебувають у полоні держави-агресора, затвердженого постановою КМУ від 12.04.2022 р. № 441, в результаті реалізації рішення Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими, утвореного відповідно до постанови КМУ від 11.03.2022 р. № 257. Таким чином, позивач знаходився в полоні на тимчасово окупованій території 124 дні. За фактом потрапляння у полон, на підставі наказу ГУНП в Донецькій області від 30.05.2022 року № 588, дисциплінарною комісією ГУНП в області, у формі письмового провадження, проведено службове розслідування за результатами якого встановлено, що [PERSON] та окремі працівники ГУНП в області потрапили у полон внаслідок виконання завдань територіальної оборони, забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану на території України, а саме в м. Маріуполі Донецької області. Після звільнення з полону лікарі клінічної лікарні «Феофанія» діагностували у позивача травму неуточнених м`язів та сухожилків у ділянці плеча та плечового поясу у зв`язку з отриманням травм при авіабомбардуванні. Під час проходження Військово-лікарської комісії встановлено ще два захворювання, а саме: 1. Вегетосудинна дистонія за змішаним типом; 2. Хронічний гастродуоеніт, стадія ремісії, які затвердженні висновком ВЛК та віднесенні до захворювань пов`язаних з проходженням служби в поліції. Але враховуючи те, що раніше (до повномасштабного вторгнення РФ в Україну) у позивача цих захворювань не було, він вважаю, що їх отримав під час знаходження на Азовсталі (тотальна нехватка їжі та чистої води, антисанітарний стан (2 діагноз) та постійне ведення бойових дій та бомбардувань заводу (1 діагноз), або знаходячись у полоні (тортури, моральний стан та нехватка їжі, води, антисанітарні умови відповідно). Всі вищезазначені діагнози були встановлені на ВЛК у лютому 2023 року після проходження [PERSON] обстежень та лікування у трьох медичних закладах та проходження реабілітації. В цих медичних закладах позивачу встановили такі діагнози: хронічний холецистит; еритматозна гастропатія. Дуодено-гастральоний рефлюкс; травма неуточнених м`язів та сухожилків у ділянці плеча та плечового поясу (пізніше у ДУ «ГМЦ МВС України» - наслідки мінне-вибухової травми у вигляді пошкодження дистальних відділів сухожилків надостьового та підлопаткового м`язів правого плечового суглоба); хронічний фаренгіт; сильне серцебиття; вегетосудинна дистонія за змішаним типом; хронічний гастродуоеніт, стадія ремісії; хронічний гранульоматозний періодонтит 16 зуба. Середній карієс 45. Глибокий карієс 11, 12, 23, 24. Як поліцейський і чоловік, [PERSON] не може розповісти всіх подробиць фізичних і моральних тортур, що прийшлось пережити у полоні. Систематичні побої та тортури з застосуванням металевих, гумових, дерев`яних предметів. Під час допитів, з метою вибити зізнання у нацизмі чи визнання окупаційної влади, застосовували всі можливі засоби для спричинення тяжких больових страждань. Через відсутність нормального харчування, а саме катування голодом, позивач суттєво втратив вагу - 36 кг (з 101 кг до 65 кг). Денний раціон складався з вкрай малих порцій каші на сніданок та вечерю, так званого супу з води та квашеної капусти на обід та стакану рідини, схожої на чай. Враховуючи те, що їжа була дуже гарячою (у миски насипали з каструлі щойно знятої з плити) так звані наглядачі федеральної служби виконання покарань Росії (далі ФСВП Росії) надавали 30 секунд на прийом їжі з урахуванням отримання порції на лінії роздачі та пересування до столу. У зв`язку із цим їсти таку гарячу їжу було неможливо та іноді із відчуття голоду доводилось обпалювати собі стравохід та шлунок. Крім відсутності їжі також не надавалося і питної води. Питну воду привозили у малій кількості (приблизно 1,5-2 літри одному полоненому на тиждень) пожежними машинами, накачану з річок чи інших водойм, це відображалось наявністю у привезеній воді мулу та водоростей. Медична допомога та лікування полонених не здійснювалось. Повна відсутність засобів гігієни приводила до постійних розладів шлунку. Відсутність технічної води для купання, на що керівники ФСВП Росії пропонували економити ту воду, що привозили для пиття для того щоб помитися. Через відсутність у приміщеннях 90% вікон та дверей, спальних місць та матраців, доводилось спати на холодному бетоні, що приводило до респіраторних хвороб, від яких не було ліків. Крім того, під час полону у зв`язку із відсутністю лікування, медикаментів, вітамінів, мінералів, потрібних для організму та гігієни ротової порожнини [PERSON] мучився через зубний біль і втратив 4 зуби, після звільнення з полону стоматологами встановлено проблеми ще з 6 зубами та призначене обов`язкове протезування. Увесь час перебування в полоні позивач відчував постійний головний біль, біль в області плеча, слабкість, голод, зневоднення, до цього кожного дня додавались тортури, фізичні та моральні з метою зламати особистість, перейти на сторону окупанта і визнати, що Україною керує нациський режим, визнати видумані злочини проти Росії та днр. Після виходу з полону та обстеження стану здоров`я, лікування та реабілітації, [PERSON] визнано придатним до проходження військової служби в Національній поліції України. Війна привела не тільки до фізичного, але й до психологічного травмування. З першого дня на війні психіка позивача перебувала в умовах постійного перенавантаження. Важкі бої, смерть і поранення побратимів, обстріли всієї території України ракетами і дронами-камікадзе виснажували психіку, позивач постійно ходив під смертю і бачив її зблизька, кожен день полону на протязі 4 місяців був сповнений моральними та фізичними знущаннями. Надзвичайно переживав за своїх батьків та сестру, не маючи навіть інформації про їх місце перебування, фізичний та моральний стан. Розумів, що вони залишились на окупованій територій та будуть піддані процедурам фільтрації, допитам та знущанням. Враховуючи також статус та професію передбачав, що їм загрожує ув`язнення або навіть смерть. Зазначені переживання та страхи супроводжували [PERSON] до дня виходу з полону і отримання можливості зв`язку з родиною. Але навіть зараз рідні перебувають у окупації, він не має змоги з ними побачитися. Їх виїзд на підконтрольну Україні територію наразі є неможливим та ускладнений станом здоров`я та іншими небезпеками, пов`язаними з службовим становищем. Починаючи з 2014 року, вже майже 9 років життя позивача та служби у Національній поліції України покладені на боротьбу і захист державного суверенітету та територіальної цілісності України. За ці роки довелося пережити усі жахіття війни: обстріли, бомбардування, бої за території, загибель колег та побратимів, смерті цивільного населення, випробування полону, катування, голод, втрату здоров`я, нормального способу життя, розлуку з родиною. [PERSON] продовжує свою службу на захист держави, але досі важко сприймає щоденну загибель українців, бомбардування мирних міст, руйнування інфраструктури, постійно відчуває фізичний біль від отриманих травм та набутих захворювань. Російська Федерація зіпсувала його життя, життя його близьких, і мільйонів Українців, тому вважає, що країною агресором спричинено моральну шкоду, яку оцінює в 20 000 000 00 (двадцять мільйонів) грн. Позивач зазначає, що визначений розмір морального відшкодування є адекватним психотравмуючій ситуації, яку йому довелось пережити, пройшовши оборону м. Маріуполь, оборону металургійного комбінату «Азовсталь» та чотирьохмісячний полон з систематичними катуваннями та знущаннями. Спричинена моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройним нападом на територію України Російської Федерації. Також стороною позивача зазначено, що безпосередня участь у бойових діях, мала істотний вплив на психічний, фізичний та моральний стан [PERSON] , оскільки за час перебування у зоні бойових дій на території м. Маріуполь, неодноразово був свідком загибелі та поранення товаришів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто постійно піддавався ризику поранення та загибелі, сам отримав травмування, зазнавав інших множинних грубих порушень конституційних прав, зокрема, гарантованого Конституцією України права на життя адже постійно реально сприймав загрозу буди вбитим. Враховуючи наведене, позивач вважає, що його вимога про стягнення з відповідача суми завданих збитків є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відновлення його порушених прав. Судом порушено справу, між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ст. 274 ЦПК України. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Святашова М.С. у судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, просять позов задоволнити у повному обсязі (а.с. 121-126). Відповідач Держава Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, в судовому засіданні участі не приймав, про причини неявки суду не повідомив,\~відзиву стосовно заявлених позовних вимог на адресу суду від відповідача не надходило (а.с. 99, 111, 120). Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російською Федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російська Федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно. З огляду на вказане, в розумінні ст. 280 ЦПК України, наявні умови для проведення заочного розгляду справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 223 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено такі факти та відповідні правовідносини. Позивач [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Маріуполь Донецької області, РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] (а.с. 19, 20, 21). Відповідно до довідки переселенця 1427-5002939185, [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). Згідно біографічної довідки, [PERSON] майор поліції, працює начальником сектору мобілізаційної роботи, територіальної оборони та цивільного захисту управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Донецькій області, загальний стаж роботи та служби в поліції 21 рік 08 місяців. З 24.05.2022 року по 21.05.2022 року брав участь в обороні м. Маріуполь, у тому числі на ПрАТ МК «Азовсталь», з 21.05.2022 року по 21.09.2022 року перебував у полоні в збройних формуваннях російської федерації та НЗФ ДНР у с. Оленівка (а.с. 23-27). Спеціальний жетон № 0184554 видано [PERSON] 22.03.2023 року, дійсний до 22.03.2027 року (а.с. 28). Відповідно до тимчасового посвідчення № [NUMBER] від 13.03.2017 року та обліково-послужної картки до військового квитка серія [NUMBER] , [PERSON] знято з військового обліку 03.12.2004 року (а.с. 29-30, 31- 32). Згідно довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведенню і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України № 1646/01/12-2016 від 10.10.2016 року ГУ НП в Донецькій області, [PERSON] в період з 01.02.2015 року по 06.11.2015 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області (а.с. 33). Рішенням комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України № 10/І/V/17 від 23.12.2016 року [PERSON] надано статус учасника бойових дій (а.с. 34), що також підтверджується посвідченням ГУ НП в Донецькій області серії [NUMBER] від 04.01.2023 року (а.с. 35). Відповідно до висновку службового розслідування за фактом потрапляння у полон до НЗФ так званої «ДНР» окремих працівників ГУНП в Донецькій області від 13.06.2022 року, встановлено, що зокрема, начальник сектору мобілізаційної роботи, територіальної оборони та цивільного захисту управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Донецькій області [PERSON] з початку збройної агресії з боку РФ виконував функціональні обов`язки у м. Маріуполь Донецької області та під час загострення ситуації у місті разом з військовослужбовцями ЗСУ, НГУ та прикордонниками виконували бойові завдання на території ПрАТ «МК «Азовсталь». [PERSON] потрапив у полон внаслідок виконання завдань територіальної оборони, забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану на території України, в саме в м. Маріуполі Донецької області (а.с. 36-54). Згідно довідки від 04.07.2023 року управління кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області, майор поліції [PERSON] проходить службу в Національній поліції України на посаді начальника сектору мобілізаційної роботи, територіальної оборони та цивільного захисту управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Донецькій області (а.с. 55). Відповідно до довідки № 2 про перебування громадянина України з числа осіб, визначених пунктом 1 частини першої статті 2 ЗУ «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей», у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах від 17.04.2023 року Департаменту головної інспекції Національної поліції України, майор поліції [PERSON] дійсно перебував в період з 20 травня 2022 року по 21 вересня 2022 року у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України (а.с. 56). Згідно листа Державного підприємства «Український національний центр розбудови миру» № 5376-22 від 03.10.22 року, капітан поліції [PERSON] перебував у полоні та був звільнений 21.09.2022 року (а.с. 57). Відповідно до довідки № 35/СНП Медичної (військово-лікарської) комісії ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України», [PERSON] пройшов медичний огляд 09.02.2023 року, та встановлено діагноз: наслідки вибухової травми (16.04.2022): пошкодження дистальних відділ сухожилків надостьогового та підлопаткового м`язів правого плечового суглобу без порушення функцій суглобу. Травма, так, пов`язана з виконанням службових обов`язків. Вегетосудинна дистонія за змішаним типом. Хронічний гастродуоденіт, стадія ремісії. Захворювання, так, пов`язане з проходження служби в поліції. Придатний до служби в поліції (а.с. 58). Згідно Постанови Медичної (військово-лікарської) комісії ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України» № 198 від 29.06.2023 року, майору поліції [PERSON] встановлено діагноз: наслідки вибухової травми (16.04.2022): пошкодження дистальних відділ сухожилків надостьогового та підлопаткового м`язів правого плечового суглобу без порушення функцій суглобу. Травма, так, отримана під час виконання службових обов`язків у період дії воєнного стану під час безпосередньої участі в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів. Вегетосудинна дистонія за змішаним типом. Хронічний гастродуоденіт, стадія ремісії. Захворювання, так, пов`язане з проходження служби в поліції. Придатний до служби в поліції. Довідку від 09.02.2023 року № 35/СНП медичної (військово-лікарської) комісії ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» відмінено (а.с. 59). Відповідно до Акту № 26 розслідування нещасного випадку від 31.12.2022 року, який стався 16.04.2022 року о 01:00 із начальником сектору мобілізаційної роботи, територіальної оборони та цивільного захисту УОАЗОР ГУНП в Донецькій області [PERSON] , комісія з розслідування кваліфікувала, що [PERSON] отримав травму під час дії воєнного стану при забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, в період проходження служби під час виконання службових обов`язків (а.с. 60-66). Згідно висновку службового розслідування за фактом події, внаслідок якої начальник СМРТОЦЗ УОАЗОР ГУНП в Донецькій області майор поліції [PERSON] отримав поранення від 31.10.2022 року, встановлено, що подія, внаслідок якої [PERSON] отримав поранення сталася у період проходження служби останнім в лавах НП України, під час виконання службових обов`язків та в умовах воєнного стану (а.с. 67-70). Відповідно до повідомлення про звернення потерпілого з приводу нещасного випадку (у тому числі поранення) № 553 пов. Від 14.10.2022 року ДУ «Головний медичний центр МВС України», [PERSON] госпіталізовано 14.10.2022 року 14:30 до травматологічного відділення ДУ «ГМЦ МВС України» з попереднім діагнозом: забій плечової ділянки справа, часткове пошкодженні сухожилків над остьового та підлопаткового м`язів справа. Передендиніт надостьового м`язу справа (а.с. 71). Згідно ультразвукового дослідження органів черевної порожнини та органів зачеревного простору № 5 від 22.09.2022 року, [PERSON] встановлено заключення: УЗ ознаки двобічного хронічного пієлонефриту, мікролітіазу правої нирки, хронічного некалькульозного холециститу (а.с. 72-75). Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 22/2/2842 від 14.10.2022 року КЛ «Феофанія», [PERSON] був госпіталізований 22.09.2022 року, встановлено такі діагнози: хронічний холецистит, травма неуточнених м`язів та сухожилків у ділянці плеча та плечового поясу, хронічний фарингіт, сильне серцебиття, еритематозна гастропатія, ферментативна дуоденопатія, дуодено-гастальний рефлюкс (а.с.76-81). Згідно виписки № 4151 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого травматологічного відділення ДУ «Головний медичний центр МВС України» від 26.11.2022 року, [PERSON] був госпіталізований 14.10.2022 року, повний діагноз (основне захворювання, супутні захворювання та ускладнення): наслідки мінно-вибухової травми (анамнестично 16.04.2022 року) у вигляді пошкодження дистальних відділів сухожилків надостьогового та підлопаткового м`язів правого плечового суглоба. Вегетосудинна дистонія за змішаним типом. Хронічний гранульоматозний періодонтит 16 зуба. Середній карієс 45. Глибокий карієс 11, 12 ,23, 24 (а.с. 82-83). Рішенням про направлення на медичну реабілітацію від 02.11.2022 року № 986 та висновком про відбір на медичну реабілітацію 5/57 від 02.11.2022 року, [PERSON] направлено на медичну реабілітацію до МРЦ «Шаян» МВС України, терміном на 21 добу з 04.11.2022 року по 24.11.2022 року, діагноз: пошкодження ротаторної манжети правого плечового суглобу (16.04.2022). ВСД за змішаним типом (а.с. 84, 85). Відповідно до зворотнього талону до путівки № 000851 МРЦ «Шаян», термін лікування [PERSON] 21 день з 04.11. по 24.11.2022 року (а.с. 86). Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого від 26.10.2022 року МРЦ «Шаян», [PERSON] перебував в стаціонарі з 14.10.2022 року по 26.10.2022 року з діагнозом: пошкодження ротаторної манжети правого плечового суглобу (16.04.2022). ВСД за змішаним типом (а.с. 87-88). Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~5\~ЦПК України,\~здійснюючи правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений законом\~або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У відповідності з правовою позицією, викладеної у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 року у справах № 760/17232/20 (провадження № 61-15925св21) та № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування ч. 3 ст. 82 ЦПК України) те, що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло б бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому б російська федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації. \~ \~ \~ \~Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Судовий імунітет російської федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004). Верховний Суд Відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії проти України: практика Верховного Суду (цивільна та господарська юрисдикції). Враховуючи вищенаведені обставини, а також факт відсутності інших ефективних засобів судового захисту порушеного права позивача, Верховний Суд дійшов висновку, що судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на завдання збройними силами російської федерації шкоди майну позивача, що є винятком до судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права. Підтримання імунітету російської федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом. Судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення рф державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. У таких висновках Верховний Суд керується тим, що дії російської федерації вийшли за межі її суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права здійснювати збройну агресію проти іншої країни. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави- України, що закріплено у Статуті ООН. Верховний Суд Відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії проти України: практика Верховного Суду (цивільна та господарська юрисдикції). Верховний Суд звернув увагу на те, що військова агресія та окупація рф територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Більше того, така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва рф. Отже, рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не має права надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд і вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянинові України. Відповідно до ст.28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст.1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року). Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія рф проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року рф здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, а тому не підлягають доказуванню, згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Згідно зі ст.1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії рф, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Відповідно до приписів ч.1 ст.49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Нормами статті 1167 ЦК України встановлено, що 1.\~Моральна шкода,\~завдана фізичній\~або юридичній\~особі неправомірними\~рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю,\~відшкодовується особою,\~яка її\~завдала,\~за наявності\~її вини,\~крім випадків,\~встановлених частиною\~другою цієї\~статті. 2.\~Моральна шкода\~відшкодовується незалежно\~від вини\~органу державної\~влади,\~органу влади\~Автономної Республіки\~Крим,\~органу місцевого\~самоврядування,\~фізичної або\~юридичної особи,\~яка її\~завдала: 1)\~якщо шкоди\~завдано каліцтвом,\~іншим ушкодженням\~здоров`я\~або смертю\~фізичної особи\~внаслідок дії\~джерела підвищеної\~небезпеки; 2)\~якщо шкоди\~завдано фізичній\~особі внаслідок\~її незаконного\~засудження,\~незаконного притягнення\~до кримінальної\~відповідальності,\~незаконного застосування\~запобіжного заходу,\~незаконного затримання,\~незаконного накладення\~адміністративного стягнення\~у вигляді\~арешту або\~виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року в п.5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. В пункті 10 зазначеної Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19. Як вбачається із матеріалів справи, позивач до початку військової агресії, як повноправний громадянин своєї країни, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. За доводами позивача Російська Федерація зіпсувала його життя. Суд погоджується із доводами позивача про те, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, відповідач завдав йому тяжких моральних страждань. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу матеріальну та моральну шкоду, суд виходить також із розміру задоволених вимог заявників по аналогічних спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20000 кіпрських фунтів (станом на 01 січня 1998 Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - Євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 Євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). З огляду на вищевикладене, суд, враховуючи обставини справи, вимоги розумності та справедливості, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, в першу чергу, у зв`язку з тим, що починаючи з 2014 року, вже майже 9 років його життя та служби у Національній поліції України покладені на боротьбу і захист державного суверенітету та територіальної цілісності України. За ці роки пережив: обстріли, бомбардування, бої за території, загибель колег та побратимів, смерті цивільного населення, випробування полону, катування, голод, втрату здоров`я, нормального способу життя, розлуку з родиною. Та наразі, продовжує службу на захист держави, але досі важко сприймає щоденну загибель українців, бомбардування мирних міст, руйнування інфраструктури, постійно відчуває фізичний біль від отриманих травм та набутих захворювань. Беручи до уваги множинний характер порушень конституційних прав позивача, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її житті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved