Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

26.12.2017 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] через свого представника адвоката Карелова К.Ю. звернулись до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою в обґрунтування якої зазначили, що [PERSON] (до зміни прізвища [PERSON] ), [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . 27.12.2017 укладено договір іпотеки за реєстровим № 2406, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі Нотаріус) Гнилицькою Т.В., як забезпечення зобов`язання у вигляді позики в сумі 608000 грн, яку [PERSON] взяла у [PERSON] . Строк погашення зобов`язання визначений 01.03.2015. Майновими поручителями у договорі зазначено [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Предметом іпотеки виступала квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 10.08.2015 укладено додатковий договір про внесення змін до іпотечного договору, яким внесені зміни до основного зобов`язання та визначено, що сума грошових коштів, яка передана [PERSON] складає 608000 грн та остання зобов`язується їх прийняти та повернути до 20.12.2015. Додатковий договір за реєстровим № 1159 посвідчений Нотаріусом. 07.04.2016 укладено додатковий договір про внесення змін до іпотечного договору, яким внесені зміни до основного зобов`язання та визначено, що сума грошових коштів, яка передана [PERSON] , складає 1208000 грн та остання зобов`язується їх прийняти та повернути до 06.10.2016. Додатковий договір за реєстровим номером 347 посвідчений Нотаріусом. Підписуючи змішаний договір іпотеки та додаткові договори до договору іпотеки, позивачі не маючи повної обізнаності про наслідки підпису договору іпотеки не мали на меті та не підозрювали про настання негативних наслідків у вигляді відчуження. Зі слів відповідачів, підписи позивачів були необхідні за законом, бо без таких підписів [PERSON] не має змоги взяти у борг грошові кошти. Тобто підпис під договором був нічим іншим, як згодою на отримання позики [PERSON] від [PERSON] без наміру передавати квартиру у заставу. У листопаді 2017 позивачі дізналися, що вказана квартира зареєстрована за іншою особою [PERSON] . Позивачі вважають договір іпотеки таким, що укладений всупереч їх волі, так як порушений порядок укладення договору, наявна невідповідність дій позивачів при укладенні договору їх волі та введення в оману, що призвело до нерозуміння дійсних обставин. Ураховуючи те, що [PERSON] є співвласником квартири та укладала договір позики з [PERSON] , позивачі не мали нічого проти того, що відповідальність за порушення взятих зобов`язань буде розповсюджуватися на частку майна, що належить саме [PERSON] . Інших роз`яснень перед та під час укладення договору іпотеки позивачам надано не було. Позивачі зазначають, що майнова порука та згода співвласників не є тотожнім поняттям, а тому визначати співвласника майновим поручителем є незаконним без ототожнення цих понять та належного доведення цієї обставини до відома співвласників. За договором іпотеки будь-яких роз`яснень або ототожнень не має, що мало наслідком введення в оману позивачів при підписанні договору та надання їм іншого тлумачення своїх прав. Роз`яснюючи позивачам необхідність присутності у нотаріуса та необхідність надання згоди на передачу квартири в іпотеку, інші учасники запевняли, що така дія необхідна лише для отримання позики. Це в позивачів не викликало сумнівів, бо такий самий договір вже укладався раніш, де предметом договору також було надання позики, що вони сприймали як формальну згоду без настання для них наслідків. Підписуючи додаткові договори про внесення змін до договору іпотеки позивачам роз`яснено тільки те, що боржник не вкладається у строки, а тому виникла необхідність додаткових змін. Позивачі не були належним чином обізнані про правове значення надання підпису та його взаємозв`язку з майновою відповідальністю. Нотаріусом при здійсненні посвідчення договору іпотеки роз`яснено лише те, що такий договір є вимогою кредитора для отримання позики [PERSON] . За сукупністю обов`язків, які покладено законодавством на нотаріуса та на сторони договору займу (грошове зобов`язання у договорі іпотеки), визначено доведення суті правовідносин та їх наслідків для інших учасників щодо їх прав та обов`язків. Таким чином під час укладення договору та його нотаріального посвідчення не з`ясовані належним чином дійсні наміри позивачів щодо підпису під договором іпотеки, не роз`яснено правові наслідки їх підписів, введено в оману щодо дійсних намірів відповідачів, що призвело до негативних наслідків. Тим самим порушено вимоги статті 203 ЦК України щодо відповідності внутрішній волі, що є підставою для визнання договору недійсним з підстав статті 230 ЦК України. Просять суд визнати недійсним договір іпотеки, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 29.12.2014, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гнилицькою Т.В. за реєстровим № 2406; скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень - номер запису 22801407 від 12.10.2017 за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37547623 від 12.10.2017 приватного нотаріуса Гнилицької Т.В.; покласти на відповідачів судові витрати (т. 1 а.с. 1-4). Рух у справі. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.12.2017 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.12.2017 задоволено заяву позивачів про забезпечення позову та накладено заборону відчуження чотирикімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованої на праві приватної власності на ім`я [PERSON] . Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.06.2019 задоволено клопотання представника позивачів та призначено у справі судову лінгвістичну експертизу (семантико-текстуальну експертизу), провадження у справі зупинене. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2020 поновлено провадження у справі зі стадії підготовчого судового засідання. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14.01.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18.11.2021 провадження у справі зупинене до залучення до участі у справі правонаступників позивача [PERSON] , терміном на шість місяців, починаючи з 26.10.2021, тобто до 26.04.2022. На виконання Розпорядження Голови Верховного Суду від 08.03.2022 за № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», яким змінено територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м. Полтави, вказана справа передана на розгляд Октябрському районному суду м. Полтави. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 17.11.2022 за № 65 відновлено територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова з 23.11.2022. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15.05.2023 задоволено клопотання представника позивачів - адвоката Карелова К.Ю. та справу передано за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова. 19.06.2023 вищевказана справа надійшла до Московського районного суду м. Харкова. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20.06.2023 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 08.11.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 21.12.2023 клопотання представника позивачів про допит у якості свідків сторін та третіх осіб, повернення до стадії підготовчого провадження залишено без задоволення. Ухвалою суду від 17.01.2024 клопотання представника позивачів про повернення до стадії підготовчого провадження залишено без задоволення, а клопотання про виклик та допит у якості свідків позивачів, відповідачів та третіх осіб, змінену позовну заяву залишено без розгляду та повернуто представнику позивачів. Ухвалою суду від 23.01.2024 заяву про відвід головуючого судді Скотаря А.Ю., подану 22.01.2024 представником [PERSON] та [PERSON] адвокатом Зінов`євою А.Ю. залишено без задоволення. Доводи сторін та третіх осіб. У судовому засіданні представник позивачів позов підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Крім того, матеріали справи мстять письмові пояснення позивачів від 10.08.2018 такого змісту: 29.12.2014 укладено спірний іпотечний договір за участю сторін: [PERSON] (Позикодавець, він же Іпотекодержатель) з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є майновими поручителями боржника - [PERSON] (далі - Майновий поручитель, він же Іпотекодавець), з другої сторони. За умовами вказаного договору «в забезпечення виконання основного зобов`язання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (Іпотекодавець) передають в іпотеку належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] (Іпотекодержатель) приймає в іпотеку вказане нерухоме майно.» Згідно з Законом України «Про іпотеку» (далі Закон) іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи боржника. Відповідно до Академічного тлумачного словника в українській мові розділовий сполучник «або» уживається на означення того, що з ряду перелічуваних явищ можливе тільки одне. Тому, з граматичного тлумачення даної норми чітко та однозначно розмежовано два альтернативні варіанти - іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Отже, поєднання боржника та майнового поручителя в одній особі суперечить приписам ст. 1 Закону та ч. 1 ст. 203 ЦК України. Натомість, іпотечним договором вказується на визначення сторін наступним чином: «... які є майновими поручителями Боржника - [PERSON] (далі - Майновий поручитель, він же Іпотекодавець). Далі за текстом договору [PERSON] визначається як боржник в основному зобов`язанні. Крім того, ч. 2 ст. 6 Закону встановлено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. З урахуванням вказаних статей Закону у оспорюваному договорі іпотеки іпотекодавцем могла виступати [PERSON] як боржник у основному зобов`язанні, попередньо отримавши згоду інших співвласників квартири, посвідчену нотаріально, тобто у договорі безпосередньо має міститись положення, що інші співвласники надають згоду на передачу майна у іпотеку. Або ж інший варіант - іпотекодавцем може бути майновий поручитель, тобто особа, відмінна від боржника, оскільки за своєю правовою природою ця особа встановлює іпотеку в забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника. При цьому майновий поручитель також повинний був отримати згоду інших співвласників спірної квартири, що мало знайти відображення у договорі. Отже, незалежно від того, хто саме буде виступати іпотекодавцем у договорі, невід`ємною умовою визнання договору іпотеки дійсним є наявність нотаріально засвідченої згоди усіх співвласників. Законодавство не передбачає ототожнення понять надання згоди співвласників на передачу майна в іпотеку та визначення особи майновим поручителем, оскільки за своєю правовою природою це різні категорії. Підпис під договором за законом формально визначає згоду з договором, але не свідчить про надання згоди на передачу у іпотеку частки, бо такий спосіб отримання згоди не передбачений законом та суперечить приписам ч. 1 ст. 203 ЦК України. Правильне визначення сторонами договору їх ролі в договірних відносинах є запорукою того, що кожна особа розумітиме значення підписання того чи іншого документа та передбачатиме наслідки укладення договору, наприклад, можливе відчуження майна у майбутньому у разі невиконання основного зобов`язання боржником. Нотаріус, всупереч покладеного на неї вказаного обов`язку, належним чином не визначила правову природу використаних категорій та не роз`яснила правові наслідки визначення осіб майновими поручителями за договором іпотеки, що має своїм наслідком неправильне розуміння сторонами суті договору, а тому і невідповідність дій сторін їх внутрішній волі. Щодо визначення вольової складової у вчиненні дій, то для конкретного сприйняття реальності та наслідків здійснення волевиявлення, законодавством встановлений певний порядок, який має застосовуватися для уникнення подвійного тлумачення процесів та наслідків, а тому порушення процедури, що визначена законом, призводить до нерозуміння умов договору, що і сталося у даному випадку. З іншого боку, хоча визначеність є вкрай необхідною, вона може спричиняти надмірну жорсткість, а закон повинен бути здатним встигати за обставинами, що змінюються. Відповідно багато законів неминуче сформульовані у термінах, що тією чи іншою мірою є нечіткими, тлумачення й застосування яких є питанням практики. Інститут нотаріату покликаний не тільки засвідчувати факти чи фіксувати обставини, що мають юридичне значення, а й надавати суб`єктам правових відносин всебічну правову допомогу, що є однією з найбільш істотних функцій нотаріату. Одночасне існування прав та обов`язків нотаріуса щодо надання інформації та роз`яснень з приводу вчинення нотаріальних дій, забезпечує правомірність надання такої інформації і виступає механізмом забезпечення прав громадян на її отримання. З огляду на вказане, роз`яснення сторонам правочину їх прав та обов`язків, та як наслідок недопущення використання юридичної необізнаності на шкоду сторонам договору, є невід`ємною частиною процедури посвідчення договору. Всупереч положенням законодавства, неправильно використовуючи юридичну термінологію, нотаріус допустив неоднозначне позначення сторін договору, що, в свою чергу, призвело до вступу сторін у договірні правовідносини, внутрішня воля яких не відповідала фактичному визначенню їх прав та обов`язків (т. 1 а.с. 64-67). Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, надала пояснення відповідно до відзиву та письмових пояснень, залучених до матеріалів справи. Так, 08.02.2018 представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, у якому вона вказує таке: в обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на недодержання в момент укладання договору іпотеки приписів ст. 203 ЦК України, а саме «волевиявлення учасників правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі». Позов не містить уточнень стосовні того, що вказаний правочин укладений під впливом помилки (ст. 229 ЦК України) або під впливом обману (ст. 230 ЦК України). Позовна заява не містить належних, допустимих та переконливих доводів про неправильне сприйняття позивачами фактичних обставин правочину, що вплинуло на їх волевиявлення або наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких позивачів введено в оману, і сам факт обману та не містить жодного належного та достатнього доказу невиконання нотаріусом Гнилицькою Т.В. вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Наміри позивачів та відповідача [PERSON] передати майно в іпотеку визначено п. 2 Іпотечного договору, в якому вказаний і предмет іпотеки належна позивачам та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: [ADDRESS] . Наслідки порушення зобов`язань, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачені п. 10-13 Іпотечного договору. Крім того, позивачі двічі, 10.08.2015 та 07.04.2016 укладали додаткові угоди до Іпотечного договору та не ставили ніяких питань стосовно його недійсності або нерозуміння його змісту. Іпотечний договір не містить жодного застереження про те, що у разі порушення зобов`язань за договором, стягнення відбувається лише на частку [PERSON] 03.06.2020 представником відповідача [PERSON] з огляду на висновок експерта подано додаткові пояснення такого змісту: частка боржника [PERSON] у спільному майні не була виділена в натурі. Норма права, на яку посилається представник позивача та яка є у Законі України «Про іпотеку», що іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель, є нормою-дефініцією та не свідчить про її імперативність. Чинним законодавством України не заборонено поєднання в особі іпотекодавця як боржника, так і майнового поручителя, ще й з огляду на те, що предметом іпотеки був один об`єкт нерухомості, який належав на праві спільної сумісної власності позивачам та відповідачу [PERSON] та відповідав умовам, що ставляться до предмета іпотеки. В оспорюваному договорі зазначено, що розуміється під предметом іпотеки, це належне Іпотекодавцю нерухоме майно, що зазначене в п. 2 цього Договору квартира [ADDRESS] , яка належить позивачам та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а тому як із Закону України «Про іпотеку», так і з оспорюваного правочину вбачається, що на стороні «Іпотекодавця» є всі співвласники квартири. До оспорюваного договору двічі вносилися зміни шляхом укладенням відповідних договорів, такі зміни стосувалися суми грошових коштів за основним зобов`язанням та терміну їх повернення. Ці договори підписувалися сторонами. Грошові кошти у сумі 1208000,00 грн мали бути повернуті боржником [PERSON] до 06.10.2016 включно. Однак остання свого обов`язку не виконала, тому [PERSON] реалізував право на задоволення вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.2017, посвідченого Нотаріусом. Обов`язок щодо повернення грошових коштів боржник [PERSON] мала виконати до 06.10.2016, а [PERSON] реалізував своє право на звернення стягнення більше ніж через рік після того, як зобов`язання мало бути виконане. 18.10.2016 трьом позивачам та відповідачу [PERSON] надіслано вимоги про усунення порушення рекомендованою кореспонденцією з описом вкладення у цінний лист за адресою: [ADDRESS] , які повернулись у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Проведеними перевірками Нотаріуса не встановлено порушень законодавства при посвідченні оспорюваного договору. Крім того, між цими ж сторонами раніше укладався аналогічний договір 29.05.2014, який також посвідчено приватним нотаріусом Гнилицькою Т.В. Цей договір містить аналогічні пункти, найменування сторін. Однак позивачі не звернулися до суду із позовною заявою про визнання його недійсним. За цим договором боржником [PERSON] виконано зобов`язання та повернуто позику, відповідно іпотека була припинена у зв`язку із припиненням основного зобов`язання, виконаним належним чином. Щодо висновку Харківського науково-дослідницького інституту судових експертиз ім. Засл. проф. Бокаріуса зазначає, що відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу (т.2, а.с. 64-66). 08.11.2023 представником відповідача [PERSON] подані письмові пояснення, в яких представник відповідача проти позовних вимог заперечувала та посилалась на таке: в обґрунтування позовних вимог позивачі не вказують щодо яких саме намірів відповідачів їх було введено в оману. Основним зобов`язанням є позика, яку отримала [PERSON] від [PERSON] . Іпотека, в свою чергу, є забезпеченням виконання основного зобов`язання. За умовами договору іпотеки відбувся перехід права власності на квартиру до іншої особи, але призвело до цього невиконання [PERSON] основного зобов`язання. Той факт, що позивачів не влаштовують наслідки укладеного оспорюваного договору не є підставою для визнання договору недійсним. В матеріалах справи наявний висновок експерта за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи писемного мовлення, яку позивачі просили провести: «для встановлення однозначності розуміння кожним із учасників спірного іпотечного договору його змісту». З огляду на питання до експерта, позивачі намагалися встановити кого саме у тексті договору називають майновим поручителем та іпотекодавцем. При цьому у преамбулі оспорюваного договору вказано, що Позивачі є майновими поручителями, а Відповідач 2 боржником. В силу того, що предметом іпотеки (п. 2 Договору) є належна позивачам та [PERSON] на праві спільної сумісної власності квартира, сторонами договору виступають усі власники квартири. Предмет іпотеки - квартира в цілому, а не окрема її частина, відповідно іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання свого зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника. У п. 27 оспорюваного договору зазначено, що боржником виступає [PERSON] , а майновими поручителями - позивачі. Договір визначає правові наслідки невиконання основного зобов`язання, а саме надає право Іпотекодержателю [PERSON] здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки. У випадку коли правочин вчиняється з дефектом волі, позовна заява має містити обґрунтування: з яким недоліком волі правочин укладено, під впливом помилки, обману чи інше. Позовна заява посилання на відповідну норму ЦК України не містить, позивачі лише зазначають, що нотаріус не роз`яснила належним чином правову природу договору іпотеки і наслідки укладання такого договору. Отже позивачами не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх вимог. Твердження позивачів, що вони думали, що відповідальність розповсюджуватиметься лише на частку [PERSON] спростовується тією обставиною, що предмет іпотеки знаходився у спільні сумісній власності, частки власників не були виділені та зареєстровані за кожним із власників окремо. Просила у задоволенні позову відмовити. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гнилицька Т.В. у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. 16.10.2018 надала письмові пояснення такого змісту: 29.12.2014 нею посвідчений іпотечний договір реєстровий № 2406, в наступному договори про внесення змін від 10.08.2015 реєстровий № 1159, від 07.04.2016 реєстровий № 347. Відповідно до Глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріусом на підставі паспортів громадян України встановлені особи, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії, дієздатність осіб перевірена, обидві сторони зрозуміло визначили, з якою метою вони до неї звернулись. Після проведення розмови, роз`яснень законодавства, обидві сторони усвідомлювали значення своїх дій та правові наслідки укладення договору. Обидві сторони були присутні при вчинення нотаріальної дії та ознайомленні з усіма документами під час її вчинення, про що свідчать їх підписи на документах. Отже, для посвідчення іпотечного договору та змін до нього витребувані всі передбачені законодавством України та необхідні для укладення такого роду договорів документи, сумнівів у волевиявленні сторін нотаріус не мала. Згідно з п. 1 іпотечного договору [PERSON] надано позику в розмірі 1208000,00 грн, гроші вона отримала під час підписання іпотечного договору та змін до нього. [PERSON] та її родичі, які були стороною договору, наполягають на тому, що вони не розуміли, що у випадку не повернення грошей може відбутись звернення стягнення на квартиру як один зі способів, вказаних в іпотечному договорі (п. 12 договору). При укладенні іпотечного договору кілька разів позивачам наголошено про ймовірність звернення стягнення при неповерненні позики, особливо для батька та матері похилого віку, вони за це хвилювались. Крім того нотаріус зазначила, що 29.05.2014 між тими ж сторонами укладався саме іпотечний договір, позика за яким становила 529447,50 грн, що на момент укладення договору за офіційним курсом НБУ складало еквівалент 45000,00 доларів США, яку [PERSON] повернула. Просила слухати справу без її участі (т.1, а.с. 107). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належними чином, причину неявки суду не повідомила. Судовий експерт [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що нею складений висновок експерта за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи писемного мовлення від 28.10.2019 у вказаній справі. Предметом дослідження був спірний Іпотечний договір та досліджувався він з точки зору лінгвістичної науки. Даний договір належить до офіційно-ділового стилю мови, вимогами якого є чіткість і однозначність формулювань, що передбачає його зрозумілість усіма учасниками такого договору. Володіння спеціальними лінгвістичними знаннями для цього, зазвичай, не потребується, так як викладання подібних договорів здійснюється спеціально навченими людьми так, щоб будь-яка доросла, освічена людина могла зрозуміти цей договір. Через викладені у висновку обставини можна казати про неоднозначність та суперечливість окремих положень договору, а саме в частині того хто належить до сторони «Майновий поручитель він же Іпотекодавець». В цій частині є суперечності в змісті різних пунктів договору, що не дозволяє з точки зору лінгвістики однозначно сказати, чи входить до сторони «Іпотекодавець» [PERSON] . В одному випадку вона входить до цієї сторони, в іншому ні. Тобто важко сказати, чи є вона і Іпотекодавцем, і Боржником. Досліджені докази. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив таке: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] володіли на праві спільної сумісної власності квартирою [ADDRESS] , загальною площею 83,1 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.06.2007 (т. 1, а.с. 23). 29.12.2014 між [PERSON] (далі Позикодавець, Іпотекодержатель) з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є майновими поручителями боржника [PERSON] (далі - Майновий поручитель він же Іпотекодавець), з другої сторони, укладено іпотечний договір, за умовами якого [PERSON] передає у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 608000,00 грн, а [PERSON] зобов`язується їх прийняти та повернути до 01.03.2015 включно. У забезпечення виконання зобов`язання, що викладене у п. 1 цього договору, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передають в іпотеку належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] приймає в іпотеку вищевказане нерухоме майно (т. 1, а.с. 24, 25). 10.08.2015 між цими ж сторонами укладено договір про внесення змін до іпотечного договору, яким основне зобов`язання в п. 1 іпотечного договору викладено в іншій редакції - змінено дату повернення боргу до 20.12.2015 включно (т. 1, а.с. 28). 07.04.2016 між цими ж сторонами укладено договір про внесення змін до іпотечного договору, яким основне зобов`язання в п. 1 іпотечного договору викладено в іншій редакції - змінено суму основного зобов`язання на 1208000,00 грн та дату повернення боргу 06.10.2016 включно (т. 1, а.с. 31). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно… встановлено, що власником спірної квартири з 12.10.2017 є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, реєстровий номер 1977 від 12.10.2017 (т. 1, а.с. 34). У висновку судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи писемного мовлення № 15758/16452-16453 від 28.10.2019 зазначено таке: 1. Лексико-синтаксична і логіко-граматична структури тексту преамбули іпотечного договору від 29.12.2014 дозволяють дійти висновку про те, що зазначена у дужках фраза «(далі - Майновий поручитель він же Іпотекодавець)» - вжита на позначення (стосується) [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є майновими поручителями «Боржника» - [PERSON] . 2. Лексико-синтаксична і логіко-граматична структури тексту преамбули іпотечного договору від 29.12.2014 дозволяють дійти висновку про те, що зазначена в дужках фраза «(далі - Майновий поручитель він же Іпотекодавець)» - не вжита на позначення (не стосується) [PERSON] . Відповідно до об`єктивного змісту та побудови тексту преамбули, [PERSON] є «Боржником». 3. Графічна, лексико-синтаксична і логіко-граматична структури пункту 2 іпотечного договору від 29.12.2014 дозволяють дійти висновку про те, що термін «(Іпотекодавець)» - вжитий на позначення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 4. Судячи зі змісту і структури преамбули, пункту 2 та пункту 27 іпотечного договору від 29.12.2014, однозначно дійти висновку про те, що термін «Іпотекодавець» стосується [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , - не видається можливим через причини, наведені в п. «За питанням № 4» дослідження. 5. Судячи зі змісту і структури текстів преамбули, пункту 25 і пункту 27 іпотечного договору від 29.12.2014, однозначно дійти висновку про те, хто з фізичних осіб, вказаних у пункті 27, є тією «стороною» у договорі іпотеки, яка отримала примірник договору - не видається можливим, оскільки у пункті 25 відсутня лексична вказівка на конкретних представників сторін. 6. Лексична, синтаксична і графічна структура пункту 27 іпотечного договору від 29.12.2014 вказує на те, що поняття «Іпотекодавець (Майновий поручитель)» - вжите на позначення (стосується) [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 7-8. Виходячи зі змісту і структури тексту іпотечного договору від 29.12.2014 в цілому, однозначного висновку щодо того, хто саме з фізичних осіб ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), а чи всі зазначені особи разом є «Іпотекодавцем» або «Майновим поручителем», дійти не можливо через причини, наведені в п. «З питанням № 7 і № 8» дослідження (т. 2, а.с. 13-20). 18.10.2016 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гнилицькою Т.В. надіслано вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про усунення порушення з попередженням, що у разі не повернення позики у розмірі 1208000,00 грн протягом тридцяти денного строку буде розпочато звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказані вимоги повернуті поштовим відділенням з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 2, а.с. 72-79). У відповіді на запит адвоката Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) повідомило, що 16.08.2017 на підставі наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 10.08.2017 № 323/4 проведена перевірка діяльності нотаріуса Гнилицької Т.В. за період роботи з 12.08.2014 по 16.08.2017, складені довідки про результати проведеної перевірки з висновками. Інформація щодо оспорюваного договору в довідках відсутня (т. 2, а.с. 80). З іпотечного договору від 29.05.2014 за реєстровим № 1009, посвідченим приватним нотаріусом Гнилицькою Т.В. встановлено, що між тими самими сторонами укладався договір з умовами, аналогічними оспорюваному та тим самим предметом іпотеки на суму зобов`язання 529447,50 грн зі строком повернення до 30.07.2014, за яким суму боргу повернуто та знято заборону на відчуження квартири (т. 2, а.с. 81-84). Надані позивачами висновки психолога щодо психологічного дослідження індивідуально-психологічних особливостей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не сприймаються судом як такі, що мають доказове значення для підтвердження чи спростування факту підписання спірного договору іпотеки під впливом помилки чи обману, так як не містять відповідної інформації (т. 2, а.с. 130-162). З витребуваних копій матеріалів досудового розслідування № 12016220500002566 від 07.10.2016 за ч. 1 ст. 190 КК України не вбачається, що [PERSON] чи інша особа притягнута до кримінальної відповідальності через обставини, за яких укладався спірний договір іпотеки (т. 2, а.с. 150а-210). Внаслідок укладення шлюбу позивач [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (т. 4, а.с. 62). [INFO] позивач [PERSON] померла (т. 3, а.с. 143), документи щодо кола правонаступників позивачами не подані, клопотання про їх витребування не заявлено. Норми права,\~які застосував\~суд. Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Пунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Аналогічне роз`яснення є у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору. Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 (провадження № 61-45189св18), від 18 грудня 2020 року у справі № 541/2898/16 (провадження № 61-12478св20). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Висновки за результатом розгляду позовної заяви. Судом встановлено, що до укладення оспорюваного договору між тими самими сторонами укладався подібний іпотечний договір від 29.05.2014, який за формою, структурою та змістом є ідентичним до оспорюваного договору (за виключенням дати укладення, суми основного зобов`язання, дати її повернення тощо). Предметом іпотеки в договорі від 29.05.2014 виступало теж саме майно, що й у оспорюваному договорі та передавалось воно в іпотеку на тих самих умовах. Тобто, позивачами іпотечний договір укладався не вперше, що вказує на певну обізнаність останніх у юридичних аспектах таких договорів. Після укладення спірного договору у 2015 та 2016 роках сторони укладали зміни до нього, які стосувались дати повернення позики та її суми. Отже, за короткий проміжок часу позивачами укладено чотири договори (два договори іпотеки та два договори про внесення змін до іпотечного договору), при цьому питання про помилку та нерозуміння природи договору виникло лише після того, як позивачі дізнались про відчуження належної їм квартири. Умови спірного договір щодо предмета іпотеки квартири в цілому, а не її частини, звернення стягнення на предмет іпотеки є чіткими і зрозумілими. Вартість предмета іпотеки згідно домовленості складає 774000,00 грн, при цьому боргове зобов`язання складало 608000,00 грн та в подальшому збільшено до 1208000,00 грн. Отже, не вперше укладаючи подібний за змістом та умовами іпотечний договір позивачі не могли не усвідомлювати його суті; того факту, що надання досить значної суми позики може вимагати певного забезпечення та безумовно були обізнані, що квартира, належить позивачам та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності, тобто без визначення часток у праві власності, що унеможливлює звернення стягнення лише на частку відповідача [PERSON] . Таким чином суд вважає, що посилання позивачів на те, що вони не розуміли природу правочину, сприймали його як згоду співвласників квартири на заставу частки [PERSON] , що нотаріус належним чином не роз`яснила їм суть договору не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Твердження представника позивачів, що пояснення Нотаріуса не мають доказового значення у розумінні цивільного процесуального законодавства не ґрунтується на законі, так як ч. 6 ст. 53 ЦПК України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені ст. 43 цього Кодексу. В свою чергу п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України передбачено право третьої особи, як учасника справи, надавати пояснення суду, яким Нотаріус скористався. Зміст та структура спірного договору, синтаксичне вживання у його тексті таких понять як боржник, майновий поручитель та іпотекодавець є достатньо зрозумілими для дорослої та освіченої людини, якими беззаперечно є позивачі, не підмінюють загального визначення кола сторін, предмета іпотеки та наслідків невиконання боргових зобов`язань, що не спростовується висновком експертизи. Крім того, висновок експерта за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи писемного мовлення № 15758/16452-16453 від 28.10.2019, роз`яснення, надані експертом в суді не дають приводу сумніватися, що в усіх випадках у договорі термін «Іпотекодавець», а в окремих й «Майновий поручитель» застосовується до всіх позивачів. Експерт зазначає про певні суперечності у можливості застосування цих термінів виключно до Боржника, яким є відповідач [PERSON] . Отже, посилання представника позивачів як на підставу для визнання спірного договору іпотеки недійсним на встановлені експертним висновком неоднозначність та суперечливість окремих положень договору, які на думку позивачів призвели до невідповідності вчинених ними дій їх волі під час укладення договору іпотеки, нерозуміння дійсних обставин та необізнаності про наслідки підписання договору у вигляді подальшого відчуження квартири, фактичного введення позивачів в оману, є не обґрунтованим та безпідставним. Суд вважає, що позивачі не довели належними та допустимими доказами свої позовні вимоги, тому відмовляє у задоволені позову у повному обсязі. Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.12.2017, мають бути скасовані. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed