Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 73 560 гривень 00 копійок. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем 12 квітня 2023 року між ним і відповідачем було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1188-1943 відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 12 000 гривень 00 копійок зі сплатою процентів строком на 300 днів. Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за договором кредиту не виконує, станом на 03.10.2023 року у нього виникла заборгованість за кредитом у вказаному розмірі, що порушує права позивача (а.с. 1 - 10). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Відповідачкою надано суду відзив на позов, у якому остання просила відмовити в задоволенні позову та зазначила про відсутність підстав вважати, що сторони дійшли згоди стосовно істотних умов кредитного договору, її не було повідомлено як споживача про умови кредитування, а поданий позивачем розрахунок заборгованості за договором не є документом первинного бухгалтерського обліку (а.с. 73 - 76). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 12 квітня 2023 року між сторонами укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1188-1943 відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 12 000 гривень 00 копійок строком на 300 днів (а.с. 14 - 19). Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із нормою частини першої статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначений кредитний договір був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа створеного згідно із вимогами визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та особливостей передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується відомостями витягу з реєстрів банків щодо видачі кредиту 1188-1943 року та довідкою товариства (а.с. 21 - 27, 28). Пунктом 4.9. кредитного договору визначено, що реальна річна процентна ставка становить 576 335 %. Відповідно до пункту 5.1. договору, позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю отриманий кредит. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач не виконує свої зобов`язання перед позивачем за укладеним між ними кредитним договором. З наданого позивачем на підтвердження своїх вимог розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 03.10.2023 року відповідач має заборгованість по договору на загальну суму 73 560 гривень 00 копійок, з яких: заборгованість за кредитом - 12 000 гривень 00 копійок і заборгованість по відсоткам - 61 560 гривень 00 копійок (а.с. 29 - 31). Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За нормами статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини 1 і 2). Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України). Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Одночасно, суд відхиляє та не приймає до уваги усі викладені за змістом відзиву на позов заперечення відповідачки, оскільки вони не спростовують факту отримання нею від позивача кредитних коштів та розміру кредитної заборгованості відповідачки. Таким чином, оскільки відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплатити процентів у строки передбачені договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. При цьому, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на відповідача (а.с. 13). Враховуючи викладене,

Outcome: approved