Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

31 січня 2024 року позивач АТ «ПУМБ» звернувся до суду зі позовною заявою до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 93605,41 гривень. Процесуальні рішення/дії у справі 31.01.2024 цивільна справа надійшла до Козельщинського районного суду Полтавської області. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2024 цивільну справу розподілено головуючій судді Козир В.П. (а.с. 73). Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 15.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання на 21 березня 2024 року (а.с. 76-78). 07.03.2024 на адресу Козельщинського районного суду від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Грибовода Віталія Васильовича надійшов відзив на позовну заяву (а.с.81-87) та клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу з відповідними доказами (а.с.89-99). Разом з відзивом на позовну заяву представником відповідачки надано копію свідоцтва про шлюб на підтвердження зміни прізвища [PERSON] після реєстрації шлюбу 12.04.2016 на - « [PERSON] ». 20.03.2024 від представника відповідачки - адвоката Грибовода В.В. через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції (а.с.101). Ухвалою суду від 21.03.2024 у клопотанні представника відповідачки [PERSON] - адвоката Грибовода Віталія Васильовича відмовлено (а.с.107-108). 21.03.2024 ухвалою суду оголошено перерву у судовому засіданні до 18.04.2024. Цією ж ухвалою витребувано від позивача АТ «ПУМБ» належної якості докази (копії додатків до позовної заяви): «Пропозицію укласти договори (оферта)»; «Пропозицію укласти Договір карткового рахунку та договір страхування (оферта)»; «Виписка/особовий рахунок з 23.08.2021 по 01.12.2023», викладені шрифтом 12-14 кегль (а.с. 103-105). 03.04.2024 від представника відповідачки - адвоката Грибовода В.В. через систему «Електронний суд» повторно надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції (а.с.111). 04.04.2024 на адресу Козельщинського районного суду надійшло клопотання від позивача АТ «ПУМБ» про долучення доказів витребуваних ухвалою суду від 21.03.2024 (а.с.112-132). 04.04.2024 ухвалою суду клопотання представника відповідачки - адвоката Грибовода В.В. клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції задоволено (а.с.140-141). Ухвалою суду від 18.04.2024 було оголошено перерву у судовому засіданні до 15.05.2024 до 11 години 00 хвилин; витребувано від АТ «ПУМБ» належної якості докази, а саме виписку по рахунку [PERSON] за період з 23.08.2013 по 01.12.2023 (а.с. 151-153). 29.04.2024 позивачем надано виписку за банківським рахунком, що витребовувалася судом (а.с. 156-201). У судове засідання 15.05.2024 учасники справи не з`явилися, були належним чином повідомленні про дату, місце та час судового засідання. Справу розглянуто 15.05.2024 за відсутності сторін та їх представників у судовому засіданні та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі ч. 1 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Аргументи сторін Позиція позивача (а.с. 3-71) Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.08.2013 між Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] на підставі кредитного договору № GP-4924881 (надалі - кредитний договір) видано кредит у сумі 42815,34 грн. 19.07.2016 Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «ПУМБ». Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Банк «Ренесанс Капітал», що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та статутом. Відповідачка не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк, внаслідок якого станом на 01.12.2023 заборгованість відповідачки перед позивачем складає 93605,41 гривень, у тому числі: - заборгованість за кредитом - 37026,36 грн; - заборгованість за процентами - 27382,61 грн; - заборгованість за комісією - 29196,44 грн. Позивач направив письмову вимогу (повідомлення) відповідачці на адресу місця проживання, яку вона зазначила у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачкою погашена не була. Щодо дотримання строків позовної давності, позивач зазначає, що кредитний договір укладено між сторонами процесу 23.08.2013. Однак відповідачка здійснювала платежі по договору до 19.04.2017, що відображається в розрахунку заборгованості та виписках по рахунку. Зазначив, що 11.03.2020 постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року N 211 впроваджено дію карантину на території України. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки,визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного КодексуУкраїни були продовжені на строк дії такого карантину (п.12 Прикінцевих таперехідних положень ЦКУ). 24.02.2022 Законом України "Про правовий режим воєнного стану" в Українівведено режим воєнного стану. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії (п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦКУ). У цей же строк позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 УК України, а також від сплати неустойки (штрафи, пені), нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, які підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 1 липня 2023 завершено дію карантину (Постанова КМУ від 27.06.2023 № 651). Однак строки стягнення заборгованості по кредитах, які настали у період з 11.03.2020 продовжуються до закінчення дії воєнного стану в Україні та тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Позивач уважає, що якщо він звертається до суду 10.01.2024, то строки позовної давності в даномувипадку повністю дотримано. При нормативному обґрунтуванні позовних вимог позивач посилався на ст. 16, 256-258, 264, 516, 525, 526, 530, 629, 1048-1050, 1054, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України; абз. 2 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; статті 4, 19, 28, 175-177, 211, 274 ЦПК України, Постанову Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території Українигострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року N 211; Закон України «Про правовий режим воєнного стану». У судове засідання представник позивача не з`явився. У позовній заяві просив розглянути справу без участі представника позивача. Позиція відповідача (а.с. 81-88) Представником відповідачки - адвокатом Грибоводом Віталієм Васильовичем подано відзив на позовну заяву, у якому представник просив суд застосувати до позовних вимог АТ «ПУМБ» строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову АТ «ПУМБ» та стягнути з позивача судові витрати, понесені [PERSON] . Обґрунтовуючи відзив на позовну заяву, представник відповідачки зазначав, що договір між сторонами укладено 23.08.2013 , а строк його дії був до 23.08.2017. Вказував, що з розрахунку заборгованості, який надав позивач, останній платіж по сумі кредиту, процентам та комісії відповідачка здійснила у 2014 році, а сама виписка по рахунку надана позивачем за період з 23.08.2013 по 14.11.2016. Зазначив, що заборгованість по кредитному договору № GP-4924881 потрібно нараховувати за щомісячними платежами у межах трирічного строку позовної даності по сумі кредиту та процентам за період з 11.03.2017 по 23.08.2017 року, відповідно до погодженого графіку платежів. Оскільки, згідно з розрахунком заборгованості останній платіж по кредиту був здійснений відповідачкою ще у 2014 році, то перебіг позовної давності не переривався у 2017 році, а дію карантину було впроваджено 11.03.2020. Відтак, у зв`язку із тим, що відповідачка не виконала умови договору у визначений строк відповідно до погодженого графіку платежів, та враховуючи дію карантину і строки позовної давності, позовну заяву АТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором подано лише 21.01.2024 року, то строк позовної давності по поверненню кредиту та процентів за період з 2014 по 10.03.2017 сплинув, що у відповідності до ч. 4, 5 ст. 2067 ЦК України є підставою для відмови у позові. Щодо стягнення комісії, то представник відповідачки зазначав, що положенням п. 2.4 кредитного договору про зобов`язання за обслуговування кредиту - 2,10% від суми наданого кредиту є нікчемними, оскільки вказана умова є оспорюванню згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, так як банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 5 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність») та умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Крім того, об`єктом зобов`язання не можуть бути лише дії, які одна сторона вчиняє на власну користь. Представник відповідачки, уважає, що сума комісії за обслуговування кредитом 13961,99 грн, яку сплатила відповідачка згідно з розрахунком заборгованості, має бути зарахована на суму кредиту та процентів, а проценти за користування кредитом слід було нараховувати за період з 11.03.2017 по 23.08.2017. Також представником у відзиві на позовну заяву було наведено контррозрахунок, відповідно до якого сума заборгованості за кредитом за період з 11.03.2017 по 23.08.2017 має становити 6013,99 грн, а проценти за користування кредитом за період з 11.03.2017 по 23.08.2017 - 153,31 грн. Оскільки сума 13961,99 грн, що була сплачена відповідачкою як комісія за обслуговування кредит у, має бути зарахована на суму кредиту та на проценти, то слід уважати, що за період з 11.03.2017 по 23.08.2017 у відповідчки відсутня заборгованість по сумі кредиту та процентам за користування кредитом. Повідомив про очікуванні витрати відповідачки на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. При нормативному обґрунтуванні відзиву посилався на ст. 215, 256, 260-261, 264, 267 ЦК України, ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закон України «Про споживче кредитування», ПКМУ «Про запобігання поширенню на території Українигострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року N 211; на правові позиції у постановах Верховного Суду: від 02.09.2020 у справі № 705/4805/15-ц; від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17; від 24.06.2021 у справі № 202/25349/13; від 02.02.2022 у справі № 345/3085/19; від 03.08.2022 у справі №740/3905/20; від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, які на думку, представника відповідачки, підлягають застосування у даній справі. У судовому засіданні представник відповідачки заперечення викладені у відзиві підтримав, наполягав на тому, що строк давності минув з останнього періодичного платежу за договором, умова кредитного договору щодо комісії за обслуговування кредиту є нікчемною, а її стягнення є безпідставним та сплачені кошти мають бути зараховані у рахунок інших правомірних платежів (заборгованостей) за договором. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та стягнути витрати на правничу допомогу. Фактичні обставини справи, встановлені судом 22 серпня 2013 року між АТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] укладено кредитний договір № GP-4924881 (далі кредитний договір, договір) у формі пропозиції укласти договір (оферта), який містить підпис [PERSON] (а.с.63, 114). Факт укладення кредитного договору не заперечувався відповідачкою та її представником. Відповідно до умов договору: сума кредиту - 42815,34 грн (п.2.2); строк дії кредиту та договору страхування - 48 місяців (п.2.3); розмір комісії з обслуговування кредиту - 2,10 % (п.2.4); розмір процентної ставки % річних - 13,00 (п. 2.5). Графіком платежів, який є частиною пропозиції (оферти) та який містить підпис [PERSON] , було узгоджено дати щомісячних платежів, сума платежу за розрахунковий період (гривня), в тому числі погашення основної суми кредиту, проценти за користування кредитом та комісії за обслуговування кредиту (а.с. 63 (на звороті), 115). Також між АТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] 23.08.2013 укладено договір карткового рахунку та договір страхування (оферта), основними умовами якого є: ліміт овердрафту - 0 (п.2.3); строк користування овердрафтом та договором страхування - 24 (п.2.4); розмір комісії за обслуговування овердрафту - 2,00 % (п.2.5); процентна ставка за користування овердрафтом при здійсненні розрахункових операцій в торгівельно-сервісній мережі за рахунок коштів овердрафту (в межах ліміту) - 0,0001%; процентна ставка за користування овердрафтом при здійсненні інших дебетових операцій по картковому рахунку за рахунок коштів овердрафту (в межах ліміту) - 36,00 % (п. 2.6); процентна ставка за користування несанкціонованим овердрафтом - 36 % річних (а.с.64, 116). Згідно з копією платіжної інструкції від 23.08.2013 № 11396456, яка не містить штампу та підписів банку, надавачем платіжних послуг платника - філією ПАТ «ПУМБ» в м. Київ було перераховано [PERSON] грошові кошти у сумі 42815,34 грн; призначення платежу - видача кредиту згідно договору № GP-4924881 від 22.08.2013 (а.с.12). Відповідачка та її представник факт отримання кредиту у зазначеному розмірі не заперечували. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, [PERSON] перед Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» за кредитним договором № GP-4924881 від 23.08.2013 станом на 01.12.2023 (включно) має заборгованість у загальному розмірі 93605,41 грн, яка складається з: - заборгованістьпо сумі кредиту - 37026,36 грн (нарахована за період з 23.05.2014 по 23.08.2017); - заборгованістьпо процентам - 27382,61 грн (нараховані за період з 23.05.2014 по 01.12.2023; - заборгованістьпо комісії - 29196,44 грн (нарахована за період з 23.12.2024 по 23.08.2017 (а.с.13-18). З цього ж розрахунку заборгованості вбачається, що останніми фактичними погашеннями [PERSON] заборгованості по кредиту були такі платежі: 23.05.2014 - 94,47 грн (фактично погашено суму кредиту); 23.04.2014 - 396,64 грн (фактично погашено проценти за користування кредитом, нараховані за ставкою 0,01 %); 23.12.2014 - 475,19 грн (фактично погашено заборгованість по комісії за кредитним договором. Після цих дат, що наведені позивачем у власному розрахунку, жодного погашення заборгованості за кредитним договором з боку відповідачки не відбувалося. З виписки/особового рахунку, наданого позивачем, вбачається, що 23.08.2013 відповідачці видано кредит на підставі договору від 23.08.2013 № GP-4924881 у сумі 42815,34 грн (а.с.23-56, 117-132). Також, з виписки вбачається, що 09.09.2013 відбувся продаж кредитного договору відповідно до пропозиції №31 від 09.09.2013 до договору купівлі-продажу №440/27 від 20.10.2011. Зі статуту Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», затвердженого рішенням позачергових загальних зборів акціонерів протоколом від 25.11.2021 № 87, вбачається, що Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК, що у подальшому іменується банк, є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» (повне найменування) і АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» (скорочене найменування) в результаті реорганізації АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» шляхом приєднання до банку, згідно з рішенням загальних зборів акціонерів банку (протокол 68 від 14 березня 2015 року) та згідно з рішенням єдиного акціонера АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» (рішення №2 від 14 березня 2015 року) (а.с.59 (на звороті)). Зі свідоцтва про шлюб вбачається, що [PERSON] зареєструвала шлюб 12 квітня 2016 року, та змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 88). Застосовані судом норми права та правові позиції Верховного Суду Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦКУ). Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 641 ЦКУ пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. За ст. 642 ЦКУ відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції. Відповідно до ст. 1054 ЦКУ за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦКУ). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. У статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦКУ). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦКУ боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно зі частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ? 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (у редакції з 02.04.2020) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 р. на всій території України карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався, тривав станом на дату подання позову до суду та триває й на даний час. Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (редакція від 20.12.2012, яка була чинна на момент укладання кредитного договору) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній станом на дату укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банк зобов`язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10.05.2007 № 168 (що були чинними станом на дату укладення кредитного договору) банки позбавлені були права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15-ц висловив такий висновок про застосування норми права: «Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору … про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року.» Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). Щодо належного способу захисту права споживача Верховний суд у постанові від 31.08.2022 у справі № 740/3905/20 зробив такий висновок: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (п. 33.5). Висновки суду та мотиви прийнятого рішення З досліджених судом доказів вбачається, що між Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою [PERSON] (змінене прізвище - [PERSON] ) 23.08.2013 було укладено кредитний договір. Факт укладення договору належним чином підтверджено доказами, наданими позивачем та не заперечувався відповідачкою та її представником. Факт отримання кредиту на підставі кредитного договору у розмірі 42815,34 грн також не заперечувався відповідачкою. Отже суд уважає, що між позивачем та відповідачкою виникли відповідні правовідносини на підставі договору про отримання кредиту. Позивач стверджував, що відповідачка у повному обсязі своєчасно кредит не повернула і станом на 01.12.2023 має заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту) за кредитом - 37026,36 грн. З розрахунку ж заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що заборгованість за кредитом (тіло кредиту) виникла у період з 23.05.2014 по 23.08.2017. Відповідачка не заперечувала факт порушення зобов`язань за кредитним договором та існування заборгованості у такому розмірі, проте просила суд застосувати до заборгованості за період з 23.05.2014 по 10.03.2017 строк позовної давності, а у стягненні решти суми заборгованості за період з 11.03.2017 по 23.08.2017 відмовити, так як на її думку сума заборгованості, за якою не минув строк позовної давності, має бути погашена за рахунок неправомірно нарахованої позивачем та сплаченої відповідачкою комісії за обслуговування кредиту, який позивач повинен був обслуговувати безкоштовно. Оцінюючи розрахунок заборгованості за кредитним договором суд виснує таке. Щодо основної заборгованості за кредитом (тіло кредиту) Позивачем пред`явлено до стягнення заборгованість за основним зобов`язанням (так званим тілом кредиту) розраховану за період з 23.05.2014 по 23.08.2017 загалом на суму 37026,36 грн. Така сума заборгованості нарахована у межах строку кредитування, визначеного договором, та відповідає графіку платежів, що був частиною кредитного договору (оферти). Отже така сума заборгованості за основною сумою кредиту (тілом кредиту) є обґрунтованою та підставною. Разом з тим, представником відповідачки від її імені та в її інтересах зроблено заяву про застосування позовної давності. Суд погоджується з доводами обох сторін, що законодавством спочатку з 12.03.2020 по 30.06.2023 було продовжено строк дії позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а з 24.02.2022 - перебіг строку позовної давності зупинено у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 2102-IX. З умов кредитного договору та графіку платежів вбачається, що сторони визначили як строк дії договору (48 місяців починаючи з дати укладення договору 22.08.2013 тобто до 22.08.2017), так і строки виконання відповідачкою (позичальником) зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів (до 23 числа кожного місця). Отже умовами кредитного договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання відповідачкою окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Приймаючи до уваги, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачкою своїх зобов`язань за кредитним договором у неї утворилась заборгованість, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором у розмірі 37026,36 грн. При цьому, прийнявши до уваги, що відповідачкою заявлено про застосування позовної давності, суд уважає, що несплачені щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Суд погоджується з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, та уважає, що до позовної вимоги в цій частині слід застосувати позовну давність за період з нарахованої заборгованості з 23.05.2014 по 11.03.2017 у сумі 30383,83 грн, тобто за 3 роки до дня уведення карантину постановою КМУ від 11.03.2020 N 211, якою було продовжено строк дії ст. 257 ЦК України. Решта сума заборгованості за період з 12.03.2017 по 23.08.2017 складає 6642,52 грн (1082,48 грн (строк платежу настав 23.03.2017) + 1087,33 грн (строк платежу настав 23.04.2017) + 1100,93 грн (строк платежу настав 23.05.2017) + 1111,49 грн (строк платежу настав 23.06.2017) + 1124,57 грн (строк платежу настав 23.07.2017) + 1135,73 грн (строк платежу настав 23.08.2017) = 6642,52 грн) і пред`явлена до стягнення у межах строку позовної давності. При цьому суд погоджується з доводами представника відповідачки, що до спірних правовідносин у цій частині вимог підлягають застосуванню висновки Верховного Суду у справі № 705/4805/15-ц (постанова від 02.06.2021), відповідно до яких «У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Аргументи позивача про те, що відповідачка здійснювала платежі по договору до 19.04.2017, що, на думку позивача відображено у розрахунку заборгованості та виписках по рахунку, суд відхиляє як безпідставні, оскільки наданими позивачем та дослідженими судом доказами (виписками та розрахунком заборгованості) такий факт не підтверджується. Адже з виписки за особовим рахунком вбачається. що 19.04.2017 відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості на суму 94,47 грн, а не добровільне погашення боргу відповідачкою. З розрахунку ж заборгованості, виконаного позивачем, вбачається, що останній платіж у рахунок погашення заборгованості за кредитом (тілом кредиту) відповідачкою було здійснено 23.05.2014 на суму 94,47 грн та у подальшому погашення кредиту відповідачкою не відбувалося, отже позивач набував право на стягнення заборгованості за кожним черговим платежем за тілом кредиту відповідно до погодженого графіку кожного 23 числа місця. Аргументи позивача про дотримання ним строку позовної давності, який спочатку був продовжений на строк дії карантину, а потім на період воєнного стану, є безпідставними, адже такий строк частково сплинув до запровадження відповідних норм Цивільного кодексу України (п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень). Щодо заборгованості за процентами за користування кредитом Позивачем пред`явлено до стягнення заборгованість за процентами за користування кредитом, нараховану позивачем за період з 23.05.2014 по 01.12.2023 загалом на суму 27382,61 грн. Така сума заборгованості нарахована частково у межах строку кредитування, визначеного договором, а частково поза межами строку кредитування та не відповідає графіку платежів, що був частиною кредитного договору (оферти). Судом установлено, що відповідно до кредитного договору від 23.08.2013, укладеного між банком та [PERSON] , терміном закінчення кредитування є 23 серпня 2017 року. Повернення кредиту та сплату процентів відповідачка мала б здійснювати щомісячними платежами, оплачуючи позивачу у визначені Графіком погашення кредиту строки кожного місяця кошти у повному розмірі упродовж строку кредитування. Після 23 серпня 2017 року відповідачка була зобов`язана незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд погоджується з доводами представника відповідачки про відсутність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача процентів, нарахованих поза межами строку його дії за період з 24 серпня 2017 року по 01.12.2023 (відповідно до змісту позовної заяви). Сума нарахованих позивачем процентів за вказаний період складає 18932,57 грн. Такі проценти нараховані позивачем безпідставно, адже зі спливом строку кредитування 23.08.2017 припинилося право позивача нараховувати проценти за правомірне користування кредитом, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити за безпідставністю. Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), Верховного Суду у постанові від 24.06.2021 у справі № 202/25349/13. Решта сума заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 23.05.2014 по 23.08.2017 у розмірі 8450,04 грн нарахована позивачем підставно. Така сума заборгованості нарахована у межах строку кредитування, визначеного договором, та відповідає графіку платежів, що був частиною кредитного договору (оферти). Разом з тим, представником відповідачки від її імені та в її інтересах зроблено заяву про застосування позовної давності. Вище судом наведено мотиви, з яких суд уважає, що невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. З 12.03.2020 по 30.06.2023 було продовжено строк дії позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а з 24.02.2022 - перебіг строку позовної давності зупинено у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 2102-IX. Суд повторює, що умовами кредитного договору та графіком платежів сторони визначили як строк дії договору (48 місяців починаючи з дати укладення договору 22.08.2013 тобто до 23.08.2017), так і строки виконання відповідачкою (позичальником) зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів (до 23 числа кожного місця). Отже умовами кредитного договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місцями. Поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання відповідачкою окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Суд частково погоджується з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, та уважає, що до позовної вимоги в цій частині слід застосувати позовну давність за період з нарахованої заборгованості з 23.05.2014 по 11.03.2017 у сумі 8260,68 грн, тобто за 3 роки до дня уведення карантину постановою КМУ від 11.03.2020 № 211, якою було продовжено строк дії ст. 257 ЦК України. Решта сума заборгованості за період з 12.03.2017 по 23.08.2017 складає 189,36 грн (62,08 грн (строк платежу настав 23.03.2017) + 48,08 грн (строк платежу настав 23.04.2017) + 37,92 грн (строк платежу настав 23.05.2017) + 25,65 грн (строк платежу настав 23.06.2017) + 15,23 грн (строк платежу настав 23.07.2017)) і пред`явлена до стягнення у межах трирічного строку позовної давності, тому підлягає стягненню. Установивши, що погашення заборгованості кредитним договором визначено щомісячними платежами; встановивши, що останній платіж на погашення заборгованості за процентами було здійснено відповідачкою 23.04.2014 на суму 396,64 грн, після цієї дати жодного погашення не відбувалося, судячи з наданих позивачем доказів (розрахунку заборгованості та виписок), врахувавши, що строк дії кредитного договору, за погодженням сторін, визначено до 23.08.2017 і суду не надано доказів переривання перебігу строку позовної давності; встановивши що з даним позовом до суду позивач звернувся 31.01.2024 року, а відповідачкою подано заяву про застосування строків позовної давності, - суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за правомірно нарахованими процентами за користування кредитом за щомісячними платежами у межах трирічного строку позовної давності (що продовжувався та зупинявся законом), тобто за період з 11.03.2017 по 23.08.2017 (строк закінчення дії кредитного договору) в загальному розмірі 189,36 грн відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем . Щодо заборгованості за комісією за обслуговування кредиту Позивач просив стягнути з відповідачки комісію за обслуговування кредиту, нараховану ним за період з 23.12.2014 по 23.08.2017. Представник відповідачки уважав, що сама умова договору про встановлення такого роду комісії є нікчемною, що, по-перше, не дозволяє стягувати заборгованість за такою комісією з відповідачки, по-друге, нікчемність такої умови свідчить про те, що і раніше сплачені відповідачкою кошти у рахунок погашення заборгованості з такою комісією отримані позивачем безпідставно та мають бути зараховані у рахунок тих платежів (тіло кредиту та проценти), які пред`явлені позивачем до стягнення у межах строку позовної давності. Судом встановлено, що умовами кредитного договору передбачено обов`язок сплати позичальником щомісячної плати (комісії) за обслуговування кредиту у розмірі 2,10 % від сума кредиту, що складало 899,12 грн щомісяця. Умовами кредитного договору не визначено за які саме послуги, що надаються позичальнику (відповідачці), мала б сплачуватися така комісія. При цьому банк (позивач) нараховував, а відповідачкою фактично сплачено за обслуговування кредиту суму такої комісії - за період з 23.09.2013 по 23.12.2014 - 13961,99 грн, що вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем. Спірні правовідносини виникли на підставі договору, що був укладений у 2013 році. Отже, посилання представника відповідачки на Закон України «Про споживче кредитування», який набув чинності 10.06.2017, є помилковими. Разом з тим, відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною, а відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень нікчемними. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» . Згідно з цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. При цьому банк нарахував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку (обслуговування банком же кредитом, тобто за послугу, яку банк вчиняє на свою користь) за рахунок позивача, що є незаконним. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, від 13.12.2018 у справі № 716/179/15. Отже, умова кредитного договору про встановлення комісії за обслуговування банком кредиту позивальника є нікчемною відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», адже відповідачці цією мовою було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом, чинним станом на дату укладення кредитного договору, мали б надаватися безоплатно. За таких обставин суд уважає, що нарахована банком комісія у сумі 29196,44 грн стягненню з відповідачки не підлягає. При цьому суд не застосовує до спірних правовідносин висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 363/1834/17 (постанова від 13.07.2022), на які посилався представник відповідачки у відзиві, оскільки такі висновки стосуються умов договорів про надання споживчого кредиту, укладених до 13.01.2006. З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у рішенні суду висновки про нікчемність пункту 2.4 кредитного договору про розмір комісії за обслуговування кредиту, суд уважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину здійснити зарахування коштів, сплачених відповідачкою у рахунок погашення заборгованості за комісією за обслуговування кредиту у загальному розмірі 13961,99 грн, у рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом, які суд уважає підставними та доведеними. Суд погоджується з доводами представника відповідачки та уважає, що оскільки сума оплати за комісією (13961,99 грн) перевищує загальну суму заборгованості за тілом кредиту та процентами ( 6642,53 грн + 189,36 грн = 6831,89 грн), то у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю у зв`язку з відсутністю у відповідачки непогашеної заборгованості перед позивачем, яка б підлягала стягненню у примусовому порядку. Розподіл судових витрат У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. З врахуванням того, що позов не підлягає задоволенню, суд у силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України, приходить до висновку про віднесення судових витрат у вигляді судового збору у сумі 2 422,20 гривень за рахунок позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до ч. 2 - 6 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Представник відповідачки просив стягнути з позивача на користь відповідачки понесені нею витрати на правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн. Зі сторони відповідачки на підтвердження витрат на правничу допомогу було надано такі докази: 1) копія договору про надання правової допомоги від 02 лютого 2024 року № 02/02-24, укладеного між Адвокатським бюро «Віталія Грибовода» в особі керуючого Віталія Грибовода та [PERSON] (а.с. 92-93); 2) копію додаткової угоди до договору про надання правової допомоги № 02/02-24 від 02 лютого 2024 року, відповідно до якої сторони договору домовилися, що клієнт [PERSON] зобов`язується сплатити гонорар у розмірі 1000,00 грн за фактично витрачену годину роботи (а.с. 94); 3) акт прийняття - передачі виконаних робіт від 01 березня 2024 року, відповідно до якого вартість наданих послуг у сумі 10000,00 грн сторонами не заперечується (а.с. 95); 4) квитанцію № 148582 на суму 10000,00 грн (а.с. 96). На підтвердження направлення на поштову адресу позивача документів, що підтверджують витрати відповідачки на правничу допомогу, представником відповідачки надано фіскальний чек АТ «Укрпошта» від 01.03.2024 (а.с. 99). Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно зі п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідачкою надано усі необхідні докази на підтвердження розміру понесених нею витрат на правничу допомогу у строки, що передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України, у тому числі: розрахунок витрат на правничу допомогу адвоката, договір про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі правничих послуг та квитанція на підтвердження фактичної сплати суми гонорару. Такі докази завчасно були направлені позивачу. Позивач клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не заявляв. Оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовляє, то

Outcome: approved