Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з батьком та визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 05.09.2009 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб, актовий запис № 768. Від шлюбу у подружжя є неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що з кінця 2018 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, подружжя разом не проживає. На підставі викладеного просила шлюб розірвати. Щодо визнання місця проживання дітей зазначала, що за спільною домовленістю між батьками, вирішено, що діти мають проживати з батьком та будуть перебувати на його повному утриманні. З урахуванням даної вимоги просила визначити місце проживання малолітніх дітей разом з батьком. Щодо поділу майна подружжя зазначала, що майно, яке належить їй, а саме: квартира [ADDRESS] ; машиномісце № [NUMBER] у будинку [ADDRESS] ; машиномісце № [NUMBER] у будинку [ADDRESS] ; транспортний засіб Nissan Leaf, 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; транспортний засіб Volkswagen ID.4, 2022 року випуску, номерний знак [NUMBER] є її особистою власністю, оскільки набуте на підставі договору дарування, придбане за власні та позикові кошти. На підставі викладеного просила визнати вище вказано майно особистою приватною власністю. Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 29 січня 2024 року позовну заяву було залишено без руху. Заявою від 07 лютого 2024 року (вх. № 4162) позивач усунула недоліки визначені ухвалою суду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, сторонам направлено ухвалу суду, відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву. Залучено до участі в справі в якості третьої особи: Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради. Представник третьої особи 26.02.2024 року (вх. № 6492) надав суду лист щодо можливості розгляду справи за його відсутності, в якому зокрема зазначено, що після отримання документів зі Служби у справах дітей ОМР буде прийнято та підготовлено висновок (а.с.40, 41). Позивач 29.03.2024 року (вх. № 10784) надав клопотання про залишення без розгляду частини позовних вимог та 03.04.2024 року надійшла заява щодо можливості розгляду справи за позовними вимогами про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя за відсутності сторони позивача (а.с.42,43). Також, 04.04.2024 року (вх. № 11583) надійшла заява відповідача про визнання позову. В обґрунтування заяви відповідач зазначив, що у зв`язку з тим, що позивач дійсно за власні кошти придбала визначене у позовній заяві майно, відповідач не має відношення до вказаного майна, а відтак визнає позовні вимоги. Зазначив, що просить закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті, розгляд справи провести за його відсутності (а.с.44). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2024 року позовні вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з батьком залишено без розгляду. Продовжено розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] в частині розірвання шлюбу та визнання майна: квартири [ADDRESS] , машино-місця [ADDRESS] , машино-місця [ADDRESS] , Транспортного засіб Nissan Leaf, 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] , транспортний засіб Volkswagen ID.4 рік випуску 2022 р. номерний знак [NUMBER] , - особистою приватною власністю позивача. Підготовче провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визнання майна особистою приватною власністю закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно, разом з цим, суд враховує раніше подані заяви про слухання справи за їх відсутності (а.с. 41-42). Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч.2ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, докази надані на підтвердження позовних вимог, дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково, з огляду на наступні підстави. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 05 вересня 2009 року Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 768. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Свідоцтво про шлюб видане 05.09.2009 року, серія [NUMBER] (а.с.8). Згідно копії свідоцтва про народження сторони у справі є батьками: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.9,10). Як передбачено ст. 12 Європейської Конвенції по правам людини, чоловіки та жінки, які досягли шлюбного віку, мають право вступати в шлюб і створювати сім`ю у відповідності з національним законодавством, яке регулює здійснення цього права. Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Нормами Сімейного Кодексу України передбачена добровільність шлюбу. Так, згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З урахуванням того, що позивач та відповідач звернулись на адресу суду з заявами про підтримку та визнання позовних вимог в частині розірвання шлюбу суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін у справі, а тому шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю, суд зазначає наступне. Позивач просить визначити приватною власністю наступне майно: квартиру [ADDRESS] ; машиномісце № [NUMBER] у будинку [ADDRESS] ; машиномісце № [NUMBER] у будинку [ADDRESS] ; транспортний засіб Nissan Leaf, 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; транспортний засіб Volkswagen ID.4, 2022 року випуску, номерний знак [NUMBER] . В обґрунтування даних позовних вимог позивач зазначає, що майно, яке належить їй та набуте за час перебування у шлюбі є її особистою приватною власністю, оскільки набуте на підставі договору дарування, придбано за особисті кошти, коштів отриманих від продажу спадкового майна, позикових коштів, які позивач отримувала на своє ім`я. На підтвердження спільно нажитого майна подружжя на час подання позову позивач надала інформаційну довідку №360643557 від 01.01.2024, договір купівлі-продажу транспортного засобу від 26.03.2021, договір купівлі-продажу транспортного засобу 05.10.2022, договір №498/67 про участь у Фонді фінансування будівництва від 23.05.2017, договір купівлі-продажу майнових прав від 10.11.2020, акт приймання-передачі об`єкта інвестування від 13.03.2020 р. Також, позивачем надано договір дарування машиномісця №183, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. під реєстровим №1453 від 20 жовтня 2021 року, Крім того, позивач надала договір купівлі-продажу від 26.06.2017, розписку від 26.06.2017, свідоцтво про право на спадщину за законом, як докази, які підтверджують джерела придбання майна набутого нею за час перебування у шлюбі. Судом встановлено, що згідно договору №498/67 про участь у Фонді фінансування будівництва та акту приймання-передачі об`єкта інвестування, повна вартість об`єкта інвестування квартири [ADDRESS] становить 911\~800,00 грн. З договору купівлі-продажу майнових прав від 10.11.2020 вбачається, що вартість майнових прав на машиномісце № [NUMBER] , розташованого за адресою: [ADDRESS] складає 112 442,00 грн. Судом також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 26.03.2021 ціна транспортний засіб Nissan Leaf, 2013 року випуску складає 75 000,00 грн. А згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 05.10.2022 ціна транспортного засобу складає 1\~400\~000,00 грн. Інше спільне майно позивач не зазначила. Вартість майна, зазначеного позивачем становить 2\~499\~242,00 грн. На переконання позивача, джерелами придбання вищезазначеного майна є кошти, отримані від продажу спадкового майна, позикових коштів, які позивач отримувала на своє ім`я. На підтвердження позивач надає договір купівлі-продажу від 26.06.2017; розписку від 26.06.2017 та свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.10.2019. Згідно наданого позивачем договору купівлі-продажу від 26.06.2017, [PERSON] передала у власність, а [PERSON] в особі представника прийняв у власність квартиру під [ADDRESS] . Згідно п. 2 договору продаж вчинено за 211 400,00 грн., які продавець одержав від представника покупця повністю до підписання цього договору, а сторони своїми підписами під цим договором підтвердили факт повного розрахунку, а також відсутність до покупця будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку. Всі розрахунки були проведені сторонами у безготівковій формі шляхом переказу коштів через ПАТ «БАНК ВОСТОК», платіжне доручення №1 від 26.06.2017 року. Однак, позивачем надана розписка, зі змісту якої суду вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] суму у розмірі двадцять дев`ять тисяч доларів США в якості оплати вартості квартири за адресою: [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 26.06.2017. Суд критично ставиться до такого доказу, наданого на підтвердження позивачем отриманого доходу у розмірі 29\~000,00 доларів США, оскільки така сума не відповідає визначеній сторонами ціні договору купівлі-продажу як істотної умови договору, відповідно до якої продаж квартири вчинено за 211 400,00 грн., а розписка вчинена виключно позивачем та не містить жодного підтвердження покупця про дійсну передачу таких коштів. Також позивачем надано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого нею отримано 1/3 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Проте, доказів продажу своєї частки суду не надала, відтак свідоцтво не є доказом отримання позивачем прибутку для набуття майна, придбаного сторонами під час перебування у шлюбі. Також позивач посилається на позикові кошти, однак доказів укладення будь-яких договорів позики до суду не надано. Вирішуючи позовні вимоги за даною справою судом враховується, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Встановивши джерело походження майна, що є предметом спору, оцінивши доводи позивача стосовно придбання об`єктів за особисті кошти, суд дійшов висновку про те, що позивач не спростувала презумпцію спільності майна подружжя та про поширення режиму спільного майна подружжя на спірну нерухомість. Разом з тим, суд доходить до висновку, що машиномісце [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивача, оскільки набуте на підставі договору дарування машиномісця, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. під реєстровим №1453 від 20 жовтня 2021 року і додаткового визнання судом машиномісцяособистою власністю позивача не вимагається, оскільки договір дарування ніким не оспорюється. Частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначено, що вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша\~статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Основним завданням суду при вирішенні спорів\~\~про поділ майна подружжя є вирішення\~\~конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. У постанові\~\~Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~8\~лютого 2022\~року у\~справі №209/3085/20,\~вказано,\~що коли\~особа звернулася\~до суду\~за захистом\~її порушеного,\~невизнаного чи\~оспорюваного права\~або інтересу,\~а суд\~позов задовольнив,\~виконання його\~рішення має\~настільки,\~наскільки це\~можливо,\~відновити стан\~позивача,\~який існував\~до порушення\~його права\~та інтересу,\~чи не\~допустити таке\~\~порушення.\~Судове рішення\~не має\~породжувати стан\~невизначеності у\~відносинах позивача\~з відповідачем\~і вимагати\~від них\~подальшого вчиненні\~узгоджених дій\~для вичерпання\~конфлікту.\~Крім того,\~спосіб захисту\~права або\~інтересу має\~бути таким,\~щоб у\~позивача не\~виникла необхідність\~повторного звернення\~до суду.\~\~Велика\~Палата Верховного\~Суду зауважила,\~що найбільш\~ефективне вирішення\~спору про\~поділ спільної\~сумісної власності\~подружжя досягається\~тоді,\~коли вимоги\~позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц). Однак, суд звертає увагу, що між сторонами не вбачається спору і відповідач формально визнав позов, тобто права позивача не були оспорені чи не визнані відповідачем, крім того сторонами не було надано суду переліку усього спільно набутого у шлюбі майна. Із досліджених обставин справи судом встановлено, що фактично між сторонами відсутній спір з приводу розподілу майна між подружжям. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема,\~\~до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду\~\~від 8 листопада 2023 року у справі № 761/14030/21). З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року в цивільній справі № 404/251/17, провадження № 61-13405св18). Таким чином, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку щодо наявності підстав часткового задоволення позовних вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial