Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

Короткий виклад обставин справи та доводи заявника. Уповноважений представник\~заявника [PERSON] \~ [PERSON] ,\~15.05.2024\~року (вх.\~№ 11702)\~звернулася у\~Залізничний районний\~суд м.\~Львова (документ сформований в системі «Електронний суд» 15.05.2024 року) із письмовою заявою про видачу обмежувального припису, у якій просить суд: - заборонити [PERSON] наближатися на відстань ближче 500 м до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та інших місць частого відвідування й заборонити перебувати одночасно з нею в цих місцях. 16.05.2024 року (вх. № 11777) від уповноваженого представника заявника [PERSON] [PERSON] надійшла (документ сформований в системі «Електронний суд» 16.05.2024 року) письмова заява про уточнення заяви про видачу обмежувального припису, із змісту якої вбачається, що остання просить суд видати обмежувальний припис щодо [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав відносно [PERSON] : - заборонити [PERSON] наближатися на відстань ближче 500 метрів до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та інших місць частого відвідування й заборонити перебувати одночасно з нею в цих місцях. Так, заява обґрунтована тим, що [PERSON] перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилась донька [PERSON] . Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду від 26.10.2021 року у справі № 462/1759/21 шлюб між сторонами розірваний. Після розірвання шлюбу неприязні стосунки між колишнім подружжям не припинились. [PERSON] стверджує, що її колишній чоловік, [PERSON] систематично вчиняє відносно неї домашнє насильство, яке відбувається в тому числі в присутності їх малолітньої дитини. Так, постановою Залізничного районного суду м. Львова від 06.07.2021 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) та притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за вчинення відносно своєї дружини (на той час сторони перебували у шлюбі) психологічний тиск, а саме висловлювався нецензурною лайкою. Вказано, що 23.02.2024 року колишній чоловік заявника вчиняв відносно неї психологічне насильство, ображав її нецензурними словами, принижував та погрожував фізичною розправою. Свідком цьому була їхня малолітня донька. Поліцію викликали сусіди. Працівники поліції, які приїхали на виклик склали відносно [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та видали термінові заборонні приписи № 342343 та № 342344 (видано на три доби). Як вбачається зі змісту тимчасових заборонних приписів постраждалими є [PERSON] та її донька [PERSON] . Також зазначено, що [PERSON] раніше притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 178 та ст. 183 КУпАП. Окремо зазначено, що [PERSON] є військовослужбовцем військової частини [NUMBER] , бере участь у бойових діях, з 22.02.2024 року йому було надано відпустку. Останній одразу приїхав до своєї колишньої дружини та їх дитини. Заявник працює касиром у супермаркеті і через робочий графік повертається додому у темну пору доби. Увесь час поки [PERSON] перебував у відпустці, заявник боялась за власне життя та здоров`я, була змушена просити сусідів та знайомих, щоб вони супроводжували її додому. При цьому [PERSON] декілька разів її переслідував по дорозі, приходив до неї додому та на роботу, очікував її у під`їзді будинку, де вона проживає, вчиняв напади, погрожував нанесенням тілесних ушкоджень. Також, згідно постанови Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/1907/24 від 09.04.2024 року встановлено, що [PERSON] 23.02.2024 року о 14 год. 15 хв. вчинив психологічне домашнє насильство відносно колишньої дружини, ображаючи її нецензурними словами та погрожуючи фізичною розправою, чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. Також, останній самовільно залишив військову частину, не прибув своєчасно на службу, а продовжував вчиняти відносно [PERSON] домашнє насильство. 29.03.2024 року близько 08 год. 30 хв. під час того, як [PERSON] прямувала на роботу, він зустрів її по дорозі та почав вимагати від неї гроші, які перед тим сам перераховував їй на їхню спільну дитину. Заявник ігноруючи продовжила йти на роботу, однак [PERSON] почав на неї кричати, нецензурно висловлюватись та ображати її, шарпав за одяг і порвав їй куртку, вдарив кулаком в обличчя, погрожував, що застрелить. Вказані дії він вчиняв на очах у перехожих людей, які робили зауваження, що дало змогу у цей час заявнику встигнути втекти. Після вказаних подій заявник подала заяву до правоохоронних органів. На даний час заявнику стало відомо, що її колишній чоловік знову повернувся зі служби, або покинув місце служби і у неї є обґрунтовані підстави побоюватись за своє життя та здоров`я, відтак просить суд задовольнити вказану заяву, з урахуванням уточнень. Рух справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2024 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Галайко Н. М. Судом у порядку ч. 8 ст. 187 ЦПК України отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру № 595388 та № 595391 від 16.05.2024 року про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи заявника у справі та заінтересованої особи. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 16.05.2024 року заяву було залишено без руху, у зв`язку з її істотними недоліками. 23.05.2024 року (вх. № 12317) від уповноваженого представника заявника [PERSON] [PERSON] надійшла письмова заява (документ сформований у системі «Електронний суд» 22.05.2024 року) про усунення недоліків заяви. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.05.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку окремого провадження. Призначено судове засідання у справі. 24.05.2024 року (вх. № 12457) від уповноваженого представника заявника [PERSON] [PERSON] надійшло письмове клопотання (документ сформований в системі «Електронний суд» 23.05.2024 року) про долучення доказів (зокрема копії постанови Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/1907/24 від 09.04.2024 року). Позиція сторін по справі. Заявник [PERSON] , яка належним чином була повідомлена про час, день та місце розгляду заяви у судове засідання не з`явилася, однак 24.05.2024 року (вх. № 12466) подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Із змісту вказаної заяви вбачається, що остання підтримує вимоги поданої заяви та просить розглядати таку за її відсутності. Уповноважений представник заявника [PERSON] [PERSON] , яка належним чином була повідомлена про час, день та місце розгляду заяви у судове засідання не з`явилася, однак 24.05.2024 року (вх. № 12459) подала до суду (документ сформований в системі «Електронний суд» 24.05.2024 року) письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності. Так, із змісту вказаного клопотання вбачається, що остання підтримує вимоги заяви та просить провести розгляд справи за відсутності представника заявника. Заінтересована особа [PERSON] , який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду заяви у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Так, відповідно до ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Враховуючи наведене та беручи до уваги обмежений строк розгляду даної категорії справ, визначений ч. 2 ст. 350-5 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності заінтересованої особи. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення про задоволення заяви частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст. 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з цим принципом норми цивільного законодавства не передбачають такого способу захисту як визнання дійне законними. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. У силу ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно положень глави 13 Розділу IV ЦПК України справи про видачу і продовження обмежувального припису розглядаються судами у порядку окремого провадження. У відповідності до ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб за місцезнаходженням цього закладу. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Встановлені судом фактичні обставини справи. Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області у справі № 462/1759/21 від 26.10.2021 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. Ухвалено розірвати шлюб, укладений між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 07.02.2015 Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 171. Постановою Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/1907/24 від 09.04.2024 року ухвалено [PERSON] визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. 00 коп. Постановою Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/4249/21 від 06.07.2021 року ухвалено [PERSON] визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. 00 коп. Листом ВП № ЛРУП № 2 ГУПН у Львівській області № 3269/38/01-24 від 12.03.2024 року стверджується, що заява [PERSON] розглянута, звернення зареєстроване у ІКС ІНПН ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУПН у Львівській області за № 3269 від 29.02.2024 року. Встановити місцезнаходження [PERSON] не представилося можливим, при встановленні такого, буде вирішено питання про притягнення останнього до адміністративної відповідальності. Із довідки про результати проведеної перевірки по факту звернення [PERSON] (ІКС ІНПН за № 3269 від 29.02.2024 року) вбачається класифікація звернення, суть звернення, вжиті заходи та результати. Також матеріали справи містять копію протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 372885 від 23.02.2024 року стосовно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Суд приймає до уваги, що 23.02.2024 року відносно [PERSON] було винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 342344, із змісту якого вбачається, що такий винесений на три доби з 23.02.2024 року до 26.02.024, потерпілою особою вказано [PERSON] 23.02.2024 року відносно [PERSON] було винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 342343, із змісту якого вбачається, що такий винесений на три доби з 23.02.2024 року до 26.02.024, потерпілими особами вказані [PERSON] та [PERSON] . Протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, який зареєстрований за № 3269 від 29.02.2024 року стверджується факт прийняття заяви від [PERSON] (щодо обставин прийняття до її колишнього чоловіка відповідних мір). Також, судом досліджено копію наданої представником заявника постанови Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/1907/24 від 09.04.2024 року, із якої вбачається, що [PERSON] ухвалено визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. 00 коп. Так, суд звертає увагу на ч. 4 ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Застосоване судом законодавство та мотиви прийняття рішення. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з п. 3, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно ч. 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Відповідно до ч. 10 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків. Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.03.2024 року у справі № 201/8276/23, провадження № 61-207св24). Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.03.2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22) зазначено, що: «обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.11.2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22) вказано, що «обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України, а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23.01.2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки суду. При розгляді даної справи суд виходить із наявності встановлених фактів систематичного вчинення психологічного насильства з боку [PERSON] відносно заявника, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, наведені заявником обставини містять ознаки застосування щодо неї заінтересованою особою психологічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість застосування до [PERSON] обмежувального припису у вигляді заборони наближатися на відстань ближче 500 метрів до місця проживання [PERSON] та інших місць частого відвідування й заборонити перебувати одночасно з нею в цих місцях. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України у разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України\~«Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців. Суд вважає, що у даному конкретному випадку заявник не довела необхідність встановлення вказаного нею обмеження саме на максимально передбачений строк шість місяців. Так, суд вважає за можливе визначити відповідний строк у три місяці. При цьому, суд виходить з того, що такий строк наразі є достатнім для врегулювання питань, що виникають у зв`язку з ситуацією, яка склалась. Водночас суд роз`яснює, що за заявою осіб, визначених ст. 350-2 ЦПК України, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з ч. 2 ст. 350-6 цього Кодексу (ст. 350-7 ЦПК України). Окремо суд зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 27 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» уповноважений підрозділ органу Національної поліції України бере на профілактичний облік кривдника з моменту виявлення факту вчинення ним домашнього насильства на встановлений законодавством строк і проводить з ним профілактичну роботу. У зв`язку із зазначеним, суд вважає за необхідне повідомити уповноважений орган Національної поліції України з приводу обставин домашнього насильства зі сторони [PERSON] та вирішити питання його профілактичного обліку на визначений судом строк. Судові витрати по справі. Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. На підставі наведеного та

Outcome: partial