Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

В лютому 2024 року позивач звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області до [PERSON] із позовом про відшкодування шкоди, завданої вчиненням дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.10.2023 року [PERSON] керуючи автомобілем «ВАЗ 22053» д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по автодорозі «Бердичів-Хмільник-Літин» не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого допустив наїзд автомобіля на гужову повозку, спричинивши [PERSON] тілесні ушкодження. Також прийшла у несправність повозка та загинула кобила. Постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 25.10.2023 року у справі № 149/3399/23 [PERSON] було визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 50 НМДГ. Разом з тим, до данного часу, [PERSON] не було вчинено жодних заходів щодо відшкодування заподіяної позивачу шкоди. В результаті ДТП, що сталося 20.10.2023 року, від удару автомобіля [PERSON] викинуло із повозки та він пролетів велику відстань і сильно забився з отриманням тілесних ушкоджень, в зв"язку з чим вимушений був лікуватися та довгий час лежав вдома, оскільки важко було піднятися на ноги. Понесені позивачем витрати на придбання ліків у той час стоновили 4000 гривень. Окрім того, знищено віз (гужову повозку) та загинула кобила. При цьому вартість гужової повозки становить - 12000 гривень, а кобили 43000 гривень. Отже в результаті винних дій відповідача, [PERSON] заподіяно матеріальну шкоду, загальний розмір якої становить 59000 гривень. Зазначена матеріальна шкода є збиткми, які відповідно до ст.ст. 22, 1166 ЦК України, підлягають відшкодуванню у повному обсязі. Окрім того, в результаті неправомірних та винних дій [PERSON] , [PERSON] було завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у його житті: спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання, тривога за погіршення стану здоров`я. Ще й до данного часу [PERSON] відчуває нервозність та дратівливість, оскільки негативні переживання та спогади продовжуються в часі, в зв`язку із вимушеністю позивача ще й доводити у судовому порядку необхідність відшкодування заподіяної йому шкоди. Також на момент отримання тілесних ушкоджень позивач переніс значний фізичний біль та пережив емоційний стресс. В подальшому, позивач був вимушений проходити лікування амбулаторно. До теперішнього часу [PERSON] почувається дискомфортно та не добре - болять колінні суглоби. Присісти не взмозі. У зв`язку із загибеллю кобили та знищенням воза позивач втратив единий наявний у нього засіб пересування та спосіб заробітку, оскільки проживає у селі. Таким чином та у гіршу сторону у нього змінився звичний для нього спосіб життя та впродовж тривалого часу йому доводиться докладати зусиль на його відновлення. Внаслідок винних дій відповідача, які сталися 20.10.2023 року позивачу були заподіяні психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, визначено позивачем у 10500 гривень, та які підлягають відшкодуванню (компенсації) у повному обсязі. За таких обставин позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з`явився, але подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи провести у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Ухвалою суду від 12.02.2024 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу надано строк для подачі відзиву на позовну заяву. 21.03.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву від відповідача до суду не надходило. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до постанови Хмільницького міськраойнного суду Вінницької області від 25.10.2023 року, встановлено, що 20.10.2023 року о 19.15 год., рухаючись по автодорозі «Бердичів-Хмільник-Літин» водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом ВАЗ 22053 державний номер [NUMBER] , не врахував дорожньої обстановки на її зміну, не вибрав безпечної швидкості руху руху та допустив зіткнення з гужовою повозкою. Внаслідок ДТП транспортний засіб отримав механічні пошкодження, чим порушивп. 12.1 ПДР України. [PERSON] визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень на користь держави. (а.с.6-7). Положенням ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Щодо позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди, то слід зазначити наступне. Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з положенням ст. 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Аналізуючи положення статей 11 та 1166 ЦК України Верховний суд у постанові № 674/1666/14-ц від 23 січня 2019 року зробив висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування майнової шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 753/2965/20 вказано, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір. Судом встановлено, що шкода позивачу була завдана внаслідок порушення правил дорожнього руху відповідачем, що стало причиною виникнення ДТП, яка призвела до пошкодження гужової повозки та загибелі кобили позивача. Із цього випливає обов`язок відповідача щодо відшкодування завданої ним шкоди. Щодо відшкодування витрат на лікування позивача в сумі 4000 грн, то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки не надано суду доказів понесення ним витрат на лікування. Згідно зі ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З огляду на роз`яснення, що містяться у вказаній вище Постанові Пленуму ВСУ, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає за наявності: а) моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; в) причинного зв`язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вини заподіювача шкоди. Враховуючи обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем у розмірі 10500 грн., є обґрунтованим. Так, розмір відшкодування має бути співмірним з нанесеною моральною шкодою. Крім того, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. В позовній заяві позивач зазначає, що моральна шкода полягає у порушенні нормального способу життя останнього, оскільки з моменту ДТП позивач був позбавлений можливості користуватись транспортним засобом, що потягло за собою незручності та додаткові витрати. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. В рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Таким чином розмір заявленої позивачем моральної шкоди відповідає обсягу його страждань внаслідок потрапляння в ДТП. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги, окрім вимог про відшкодування витрат на лікування, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню частково. Вимогами п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного, ст.ст. 22, 23, 1166, 1187, 1192, 1195 ЦК України та

Outcome: approved