Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів. Обґрунтовуючи позовні вимоги, кредитор посилається на те, що 10 вересня 2020 року він уклав договір позики з [PERSON] , за умовами якого позивач надав відповідачці позику у розмірі 834\~600,00 грн, що на час укладення договору було еквівалентно 30\~000,00 дол. США. Факт передачі коштів посвідчений актом приймання-передачі грошових коштів від 10 вересня 2020 року, який був підписаний в присутності чотирьох свідків, по два зі сторони позивача та відповідача. Відповідачка зобов`язання за договором позики не виконала, не повернула кошти. Кредитор в телефонному режимі звертався до боржниці з вимогою про повернення коштів, проте умови договору позики відповідачкою виконані не були. Крім того, кошти відповідачка позичала для придбання автомобіля в інтересах сім`ї, тобто згаданий автомобіль є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] . Позивач вважає, що вищевказані обставини порушують його цивільне право на володіння майном, в зв`язку з чим просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 30\~000,00 дол. США, що станом на день укладання спірного договору було еквівалентно 834\~600,00 грн, а також просить суд стягнути солідарно [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] сплачений за подання позовної заяви судовий збір. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 03 серпня 2021 року відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. Ухвалою від 18 серпня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області залучив до участі у справі в якості правонаступників померлого відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] 14 листопада 2022 року [PERSON] подала до суду заяву про визнання позовних вимог, в якій зазначила про усвідомлення правових наслідків такої процесуальної дії та просить суд задовольнити матеріально-правову вимогу у тому вигляді, в якому вона викладена у позовній заяві. У січні 2023 року суд отримав відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] , в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що договір позики укладений на наступний день після укладення шлюбу з померлим [PERSON] . Відповідач заперечує проти розповсюдження відповідальності за договором на померлого чоловіка позичальниці, оскільки доказів надання згоди чоловіком на укладення договору позики до суду не надано. Відповідач зауважує, що за відсутності доказів надання згоди на укладення такого договору на зобов`язання за цим договором позики не розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя. Відповідач також наголошує на приховуванні [PERSON] факту укладення договору, а також на відсутності потреби у придбанні рухомого майна на час укладення шлюбу. Станом на час реєстрації шлюбу у подружжя були наявні кошти для придбання автомобіля, зокрема, позивачу на праві власності належав автомобіль Toyota Corolla, 2010 року випуску, а [PERSON] автомобіль «Ауді». Вказані автомобілі в подальшому були продані та взамін них подружжя придбало два автомобілі, одним з яких і є BMW X1. Крім того, відповідач вказує на можливість надання коштів ними за потреби їх сину за рахунок продажу своєї нерухомості, зокрема належної матері [PERSON] квартири у м. Києві вартістю 500\~570,00 грн та житлового будинку, належного батьку [PERSON] , вартістю 67\~620,00 грн. Також [PERSON] мав контракт на виконання роботи з ТОВ «Сіклум» та отримував від товариства заробітну плату не менше 110\~000,00 грн на місяць, що в доларовому еквіваленті дорівнювало 4\~000,00 дол. США, а в подальшому ближче до 2021 року рівень заробітної плати піднявся до рівня 5\~000,00-5\~500,00 дол. США. Крім того, в період укладення договору подружжя відпочивало на Мальдівських островах, а за пару місяців у липні 2020 року, подорожували Карпатами, що на переконання відповідача доводить відсутність потреби у запозиченні коштів у третіх осіб. З моменту реєстрації шлюбу та до 12 березня 2021 року [PERSON] не повідомила батьків, родичів чи друзів подружжя. [PERSON] про такий борг не згадував до моменту смерті. Наостанок відповідач зауважує, що на його думку такі дії відповідачки [PERSON] зводяться до бажання зменшити обсяг прав [PERSON] на спадкове майно після смерті її чоловіка [PERSON] , яке складається з чотирикімнатної двохрівневої квартири, підсобного приміщення та придбаних під час шлюбу автомобілів. Відповідач вказує на те, що автомобіль BMW X1 був придбаний 15 грудня 2020 року, право власності на який зареєстровано на [PERSON] , а автомобіль BMW Х3 був придбаний 31 грудня 2020 року, тобто в період існування боргу, право власності на нього зареєстроване за [PERSON] . За таких обставин відповідач вважає, що спірний договір позики укладався не в інтересах сім`ї, оскільки запозичення додаткових фінансів на той період сім`я не потребувала, позивач не довів, що кошти були використані в інтересах сім`ї, а отже позовні вимоги про стягнення заборгованості солідарно з [PERSON] задоволенню не підлягають. У березні 2023 року суд отримав відповідь [PERSON] на відзив у справі, в якій відповідач посилається на те, що договір позики не визнавався недійсним, а отже зобов`язання за ним є чинним та підлягає виконанню. Крім того, надані іншим відповідачем докази з огляду на конфлікт між нею та батьками померлого чоловіка вважає упередженими, оскільки ті надані заінтересованими особами. Заперечує також проти факту належності їй на праві власності автомобіля «Ауді», вказуючи на те, що вказаний автомобіль належав на праві власності матері відповідачки. Щодо згоди на укладення договору, то відповідачка заявляє, що за відсутності потреби у нотаріальному посвідченні договору її чоловік не надавав письмову згоду на укладення договору, водночас відсутність письмової згоди не спростовує укладення такого правочину в інтересах сім`ї та з відома іншого з подружжя. Ухвалою від 06 червня 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, на адресу суду направили заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до\~вимог частини\~першої,\~третьої статті\~223\~ЦПК України\~неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті.\~Якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 09 вересня 2020 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . 10 вересня 2020 року [PERSON] уклав договір позики з [PERSON] , за умовами якого надав в борг відповідачці грошові кошти на суму 834\~600,00 грн, що еквівалентно 30\~000,00 дол. США станом на час укладення договору. Згідно з розпискою від 10 вересня 2020 року [PERSON] письмово посвідчує факт отримання від [PERSON] коштів на суму 30\~000,00 дол. США готівкою для придбання автомобіля BMW X1, VINWBXMV7C34M534229. Актом приймання-передачі від 10 вересня 2020 року до договору позики від 10 вересня 2020 року сторони договору разом зі свідками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] засвідчили факт передачі грошових коштів на суму 834\~600,00 грн, що підтвердили проставленими підписами на акті. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] є відповідно батьком та матір`ю [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 17 березня 2021 року до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т. С. звернулася [PERSON] з заявою про відмову від прийняття спадщини на користь батька померлого [PERSON] . На підставі вказаної заяви приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т. С. після смерті [PERSON] зареєструвала спадкову справу № 07/2021, зареєстровану у реєстрі за номером 67357935. Згідно з інформаційною довідкою від 17 березня 2021 року № 63962396 у спадковому реєстрі не виявлено заповітів, за якими заповідачем є померлий [PERSON] , РНОКПП\~ [NUMBER] . 17 березня 2021 року до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т. С. звернувся [PERSON] батько померлого, з заявою про прийняття спадщини з врахуванням частки у спадщині, від якої відмовилася на його користь [PERSON] . Також 17 березня 2021 року до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т. С. звернулася [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] . Згідно з копією довідки від 17 березня 2021 року № 116, виданої виконавчим комітетом Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, з 04 вересня 2020 року до дня смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним на день смерті проживала та була зареєстрована [PERSON] . 15 квітня 2021 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т. С. з заявою про вжиття заходів щодо охорони спадкового майна, яке складається з транспортного засобу BMW\~X1, реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2016; транспортного засобу BMW X3, реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2013. На підставі вищевказаної заяви 15 квітня 2021 року приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т. С. склала акт опису спадкового майна, за змістом якого [PERSON] була призначена управителем та охоронцем спадкового майна, яке складається з транспортного засобу BMW\~X1, реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2016; транспортного засобу BMW X3, реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2013. Вказане в описі спадкове майна [PERSON] зобов`язалася взяти в управління без права використання, передачі іншим особам, та за погодженням сторін взяла на себе витрати зі зберігання зазначених транспортних засобів. 15 квітня 2021 року приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т. С. видала свідоцтво, яким посвідчила, що у складі спадщини після померлого [INFO] [PERSON] є такі транспортні засоби: транспортний засіб BMW\~X1, реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2016 та транспортний засіб BMW X3, реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2013. За цим свідоцтвом приватний нотаріус посвідчила повноваження Малівської Н. І. як управителя вищезазначеного спадкового майна. Номер в реєстрі 249. На підставі заяви [PERSON] від 07 вересня 2021 року приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т. С. припинила видачу будь-яких свідоцтв про право на спадщину на будь-яке спадкове майно в межах спадкової справи № 07/2021, номер у спадковому реєстрі 67357935. За змістом листа регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у м. Киві (філія ГСЦ МВС) від 25 квітня 2023 року № 31/26-1431 транспортний засіб BMW X1, був зареєстрований за [PERSON] . Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вважає, що його права як позикодавця на отримання коштів за договором позики порушене, оскільки відповідачі не виконали вимоги зобов`язання належним чином. Отже, суду належить надати з`ясувати природу спірних правовідносин та встановити наявність чи відсутність в діях відповідачів ознак порушення зобов`язання за спірним договором. Відповідно до вимог статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно до вимог статей 525, 526, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, визначеному договором і одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Суд на підставі матеріалів справи встановив, що позивач надав у борг відповідачу [PERSON] суму грошових коштів готівкою, факт передачі коштів сторонами не оспорюється. У пункті 1 договору позики сторони погодили, що грошові кошти [PERSON] отримує у розмірі 834\~600,00 грн на строк до 10 березня 2021 року. Пунктом 5 договору позики сторони передбачили право позичальника у разі невиконання [PERSON] покладених на неї зобов`язань з повернення коштів у строк до 10 березня 2021 року [PERSON] має право вирішувати спір у судовому порядку. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження виконання відповідачкою покладених на неї зобов`язань за договором позики. Натомість, [PERSON] , у заяві від 14 листопада 2022 року визнала факт порушення нею умов договору позики в частині несвоєчасного виконання зобов`язання та визнала позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. За таких обставин суд дійшов висновку про доведеність порушення боржником зобов`язань за договором позики з повернення коштів, а отже матеріально-правова вимога про стягнення заборгованості є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Натомість, нез`ясованим залишається коло суб`єктів, з яких сума заборгованості підлягає стягненню. У своїх поясненнях [PERSON] вказує на те, що позику отримувала, перебуваючи у шлюбі з [PERSON] . Так договір позики та акт приймання-передачі коштів укладені 10 вересня 2020 року. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 09 вересня 2020 року. Відповідно до вимог статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Цивільне законодавство ідентифікує гроші як майно, на яке може розповсюджуватися права власності особи. За змістом копії розписки від 10 вересня 2020 року до договору позики грошові кошти [PERSON] отримала з метою придбання автомобіля BMW X1 для використання в інтересах їх з [PERSON] сім`ї. В договорі позики вказане аналогічне призначення позичених коштів. Оскільки спірний правочин був укладений в період перебування у зареєстрованому шлюбі, то суду належить з`ясувати правовий режим коштів, отриманих за договором у власність [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц, від 15 вересня 2023 року у справі № 466/10235/18. Водночас ні позивачем, ні відповідачем [PERSON] (позичальником), яка визнала позов та наполягала на отриманні позики від позивача в інтересах сім`ї, не надано належних і допустимих доказів про укладення договору позики від 10 вересня 2020 року в інтересах сім`ї та використання отриманих позичальником у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї, а саме: для придбання автомобіля, та доказів того, що [PERSON] давав згоду на укладення такого договору. При цьому, отримуючи в позику грошові кошти без згоди другого з подружжя, що не підтверджено згодою [PERSON] , відповідач [PERSON] стає учасником зобов`язальних правовідносин, особисто відповідає за повернення грошових коштів реально чи особистим майном. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012. Враховуючи вищенаведене,\~а також\~те,\~що ні\~умови договору,\~ні розписка,\~ні акт\~приймання-передачі\~коштів не\~містять інформації\~про волевиявлення\~іншого з\~подружжя на\~укладення такого\~правочину в\~інтересах сім`ї,\~суд дійшов\~висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] (правонаступника [PERSON] ) грошових коштів, водночас позовні вимоги до [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 8\~346,00 грн. враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8\~346,00 грн.

Outcome: partial