Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, посилаючись на те, що відповідач не виконав своєчасно зобов`язання за кредитним договором та не здійснив жодних дій для виконання рішення суду по справі №521/9111/13-ц про стягнення заборгованості за кредитним договором. Оскільки відповідач не виконує зобов`язання, які встановлені як кредитним договором, так і рішенням суду, а кредитор має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат від суми боргу, позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду. Позивач просить суд стягнути з відповідача нараховані за останні три роки відповідно до ст.625 ЦКУ на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11327781000 від 03.04.2008 року підтвердженими рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі №521/9111/13-ц від 10.04.2014 року, інфляційні втрати та 3% річних у розмірі 202746 (двісті дві тисячі сімсот сорок шість) гривень 59 (п`ятдесят дев`ять) копійок та судовий збір у розмірі 3041 (три тисячі сорок одна) гривня 20 (двадцять) копійок. Представник позивача, відповідно до позовної заяви, просить суд позовні вимоги задовольнити, справу розглянути в спрощеному провадженні, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 03 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11327781000. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/9111/13-ц від 10.04.2014 року стягнуто на користь ПАТ «Дельта Банк» з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 11327781000 від 03.04.2008 року у розмірі 356767 (триста п`ятдесят шість тисяч сімсот шістдесят сім) гривень 48 (сорок вісім) копійок та суму витрат на сплату судового збору у розмірі 3441 (три тисячі чотириста сорок одна) гривня. Постановою Одеського апеляційного суду у справі №521/9111/13-ц від 10.08.2020 pоку частково задоволено апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», а саме замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» у цивільній справі №521/9111/13-ц. Тобто, до ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» перейшли всі права ПАТ «Дельта Банк» щодо права майнової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №11327781000 від 03.04.2008 року та заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/9111/13-ц від 10.04.2014 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідачем не здійснено жодних дій для погашення заборгованості за кредитним договором № 11327781000 від 03.04.2008 року та не виконано заочного рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/9111/13-ц від 10.04.2014 року. Згідно зі статтею 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625\~ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625\~ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України (постанова Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц). Нарахування 3% річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3% річних від простроченої суми. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц дійшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Позивачем здійснено розрахунок суми інфляційних витрат та 3% річних за період з 31.10.2020 року по 31.10.2023 року за невиконання зобов`язань, покладених на боржника заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/9111/13-ц від 10.04.2014 року. Розмір заборгованості відповідно до наданого розрахунку складає 202746 (двісті дві тисячі сімсот сорок шість) гривень 59 (п`ятдесят дев`ять) копійок, з яких: 170613 (сто сімдесят тисяч шістсот тринадцять) гривень 16 (шістнадцять) копійок сума інфляційних втрат, 32133 (тридцять дві тисячі сто тридцять три) гривні 43 (сорок три) копійки сума 3% річних за відповідний період. Наданий позивачем розрахунок суд приймає до уваги, оскільки останній відповідає нормам закону. За таких обставин, суд вважає можливим стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» суму 3% річних та інфляційних втрат за невиконання зобов`язань. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст.141 ЦПК України,\~судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 3041 (три тисячі сорок одна) гривня 20 (двадцять) копійок, що підтверджується платіжною інстукцією №2751 від 15 листопада 2023 року. Оскільки позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних задоволено в повному обсязі, то вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved