Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

25 листопада 2020 року [PERSON] (далі: позивач) звернувся до [PERSON] (далі: відповідач-1), ПАТ СК «Мега-Гарант» (далі: відповідач-2) із позовом про стягнення на свою користь з відповідача-2 майнової шкоди у сумі 33 083, 59 грн., з відповідача-1 франшизи у сумі 2 000 грн., з відповідача-1 витрат пов`язаних із транспортуванням його пошкодженого транспортного засобу в сумі 1 944 грн., з відповідача-1 моральної шкоди у сумі 20 000 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на завдання йому майнової та моральної шкоди, внаслідок ДТП, що сталась 26.11.2017 з вини відповідача-1, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем-2, не відшкодування відповідачами завданої шкоди. Відповідач-1 проти задоволення позову заперечував посилаючись на відсутність доказів порушення ним ПДР, не встановлення його вини у вчиненні ДТП, наявність чинного полісу страхування цивільно-правової відповідальності. Факту ДТП, що сталась 26.11.2017 за його участі та обставин свого виїзду на зустрічну смугу руху по узвозу Жилярді поблизу буд. 78 у м. Харкові не заперечував. Однак вважає, що ДТП сталась не внаслідок того, що він не впорався з керуванням, а внаслідок некерованості його транспортного засобу, який, перебуваючи у справному технічному стані, наїхав на малопомітну перешкоду, що спричинило розгерметизацію лівого переднього колеса, і в подальшому, вже некерований ним автомобіль виїхав на зустрічну смугу руху де зіткнувся із автомобілем позивача. Також зазначив, що відповідно до полісу, страхова сума за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000 грн., розмір франшизи становить 2 000 грн., та у разі доведеності його вини, як завдавача шкоди, відповідач-2 зобов`язаний здійснити страхову виплату в межах встановленого ліміту за вирахуванням суми франшизи, яку він не заперечує сплатити позивачу. Також вважає, що витрати позивача у сумі 1 944 грн. мають відшкодовуватись відповідачем-2, а завдання позивачу моральної шкоди не підтверджене. Відповідач-2 також заперечував проти задоволення позову посилаючись на не встановлення вини відповідача-1 у вчиненні ДТП, що мала місце 26.11.2017 по узвозу Жилярді поблизу буд. 78 у м. Харкові. Позивач, наполягаючи на своїх позовних вимогах, посилався на те, що відповідальність особи настає за наявності нормативних, фактичних і документальних підстав, а доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Оскільки вина відповідача-1 не встановлена на стадії адміністративного розгляду, він вимушений звернутись до суду та в порядку цивільного судочинства встановлювати вину відповідача-1. До судового засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явились, позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідачі причину неявки не сповістили. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: 26.11.2017 близько 13: 20 поблизу буд. 78 по узвозу Жилярді у м. Харкові, водій [PERSON] , [INFO] , керуючи автомобілем «ВАЗ-2102», р.н. [NUMBER] , не впорався з керуванням транспортним засобом, виїхав на зустрічну смугу та допустив зіткнення з автомобілем «Daewoo Nubira», р.н. [NUMBER] , що рухався в зустрічному напрямку, під керуванням [PERSON] , внаслідок чого сталось зіткнення ТЗ, які отримали механічні пошкодження, що підтверджено довідкою за підписом начальника Київського ВП ГУНП в Харківській області. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ-2102», р.н. [NUMBER] , застрахована у АТ «СК «Мега-Гарант» за полісом № АК5064441. Позивач є власником автомобілю «Daewoo Nubira», р.н. [NUMBER] , що вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Daewoo Nubira», р.н. [NUMBER] , становить 33 083, 59 грн. з урахуванням ПДВ, та 30.871,55 грн. без урахування ПДВ, що підтверджено звітом про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №120/012-17. Як вбачається з листа за №03-08/С-25 від 17.02.2020, 15.12.2017 до Київського районного суду м. Харкова надійшов адміністративний матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст. 124 КУпАП, справа №640/19840/17, провадження № 3/640/5127/17. Постановою суду від 18.12.2017 адміністративний матеріал стосовно [PERSON] направлений до Київського ВП ГУНП в Харківській області для усунення виявлених недоліків. З відповіді №84аз/119-61/2020 від 19.02.2020 за підписом начальника Київського ВП ГУНП в Харківській області, вбачається, що протокол №369502 від 12.12.2017, 24.01.2018 після усунення недоліків, засобами поштового зв`язку направлений до Київського районного суду м. Харкова для розгляду по суті. Однак дані про надходження протоколу до Київського районного суду відсутні, відповідно, рішення за ним судом не постановлене. [PERSON] звертався до Київського ВП ГУНП в Харківській області із адміністративним позовом про визнання бездіяльності у адміністративному протоколі № 369502 за ст. 124 КУпАП складеному стосовно [PERSON] від 12.12.2017, направлення відповідно ухвали суду, протоколу після усунення недоліків, для судового розгляду. Просив зобов`язати Київський ВП ГУНП в Харківській області відновити матеріали справи про адміністративне правопорушення від 26.11.2017, посилаючись на їх зникнення, бездіяльність Київського ВП ГУНП у Харківській області на протязі 2,5 років, що полягає у не здійсненні жодних дій за даним матеріалом, що позбавляє його права звернення до винної особи з вимогою про відшкодування збитків за відсутності матеріалів. 25.08.2020 рішенням Київського районного суд м. Харкова у задоволенні вищевказаного позову відмовлено. 10.11.2020 постановою Другого апеляційного адміністративного суду рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.08.2020 залишено без змін. Підставою відмови у задоволенні вищевказаного позову зазначена неможливість відновлення матеріалів про адміністративне правопорушення згідно норм КАС України, нормами КУпАП та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015 за відсутності відповідної процедури та закону, неможливість застосування аналогії закону та аналогії права для визначення способу дій органів державної влади. При тому суди зазначили, що позивач не позбавлений права захисту свого права в порядку цивільного судочинства шляхом відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди. 31.07.2021 позивач звернувся до відповідача-2 із заявою про виплату страхового відшкодування. Встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд висновує: Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача-2 на його користь майнової шкоди в сумі 33 083, 59 грн. Згідно ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) та моральної шкоди. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову і моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. Згідно з ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до змісту вказаної норм обов`язок доведення відсутності свої вини покладається саме на особу, яка завдала шкоди, тобто відповідачів. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тому, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Згідно з ч.1, ч.2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Положеннями п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст.979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст.980 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст.7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі:ЗУ № 1961-IV). Згідно зі ст.999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Саме на забезпечення таких зобов`язань ухвалений ЗУ № 1961-IV, яким визначені засади та процедури отримання потерпілими особами відшкодування збитків, заподіяних внаслідок ДТП. Відповідно до ст.3 ЗУ № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно абз.1 п.22.1 ст.22 ЗУ № 1961-IV У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Як визначено ст. 3 ЗУ № 1961-IV, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно закону у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №147/66/17). Таким чином, Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, має нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди у межах страхової суми. При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23.12.2015 у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може пред`являтись безпосередньо до винної особи, навіть якщо її цивільно-правова відповідальність застрахована. Під час вирішення такої категорії спорів при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин, в силу вимог ч.1 ст.263 ЦПК України, суди мають враховувати саме вищевказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Відповідно до ч.3 ст.988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. За положеннями ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Вказана норма у гл.82 ЦК України, визначає особливості розподілу повної відповідальності між особою, яка заподіяла шкоду, передбачену зокрема, ст. 1166 ЦК України та її страховиком. Так, ст. 1194 ЦК України, передбачає обов`язок особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, за недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування шкоди завданої нею, сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням. Таким чином, сплата страхової виплати (страхового відшкодування) в межах застрахованої відповідальності покладена законодавцем саме на страховика. Положення ст.1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність. Право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди та кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити відшкодування виникають на підставі настання страхового випадку, - ДТП. При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди та відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується. Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якого застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує визначений полісом ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди, виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за ЗУ № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема, на суму франшизи, чи якщо страховик за ЗУ №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди, її винуватець від обов`язку відшкодувати завдану шкоду не звільняється, але цей обов`язок може розподілятись між ним та страховиком у випадку наявності, на момент настання страхового випадку, укладеного (діючого) між ними договору страхування. Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20. При цьому, п.36.2 ст.36 ЗУ № 1961-IV передбачає, що за здійснення відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Ставка ПДВ, згідно п.п. «а» п.193.1 ст. 193 Податкового кодексу України, встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20%. Тобто вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ. Таким чином, за проведення ремонтних робіт особою, яка є платником ПДВ, позивач має право на відшкодування сплаченого ним податку за рахунок страхової компанії, якщо витрати зі сплати цього податку підтверджені відповідними доказами. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 15.10.2020 у справі № 755/7666/19. Статтею 78 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч.2 ст.79 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Приписами ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи те, що відповідач в силу ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України доказів на противагу поданого позивачем висновку експерта не надав, відповідно, визначених у висновку вартості транспортного засобу після ДТП та розміру матеріального збитку, не спростував. Судом встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ-2102», р.н. [NUMBER] , застрахована у АТ «СК «Мега-Гарант» за полісом № АК5064441, страхове відшкодування позивачу не виплачене за ненадання відповідачу-2 постанови про визнання винуватості відповідача-1. В матеріалах справи міститься довідка про наявність у відповідача-1 на дату ДТП чинного полісу № АК5064441, в якому ліміт відповідальності відповідача не заначений. Між тим, позивач та відповідач зазначають, що ліміт страхового відшкодування за завдану майнову шкоду за полісом № АК5064441 становить 100 000 грн., а франшиза - 2 000 грн. В матеріалах справи постанова за наслідками розгляду протоколу з обставин ДТП, що сталась 26.11.2017, - відсутня. Втім, відсутність в матеріалах справи доказів притягнення судом учасника дорожньо-транспортної пригоди до відповідальності за її вчинення не є достатньою підставою для відмови у позові, оскільки цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину. Не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вина особи в дорожньо-транспортній пригоді може підтверджуватись, або спростовуватись іншими належними доказами. Відсутність в матеріалах справи постанови суду про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до ст.124 КУпАП не може бути підставою для відмови в задоволенні відповідного позову, оскільки цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку/злочину, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.07.2018 у справі № 910/20412/16. Верховний Суд у постанові від 26.10.2022 у справі №645/6088/18,провадження №61-8502св21 зазначив, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Як вбачається з матеріалів справи, 26.11.2017 відповідач, керуючи транспортним «ВАЗ-2102», р.н. [NUMBER] , по узвозу Жилярді поблизу буд. 78 у м. Харкові, виїхав на зустрічну смугу та допустив зіткнення з автомобілем «Daewoo Nubira», р.н. [NUMBER] , що рухався в зустрічному напрямку, під керуванням [PERSON] , внаслідок чого сталось зіткнення ТЗ, які отримали механічні пошкодження. Належних і допустимих доказів відсутності своєї вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди відповідачем-1 надано. Отже, враховуючи обставини справи, а саме: відсутність доказів невинуватості відповідача-1 у вчиненні ДТП, що мала місце 26.11.2017, наявність на дату ДТП чинного полісу, а також відсутність доказів фактичного здійснення ремонту автомобіля позивача, та з урахуванням обов`язку відповідача-1 сплатити франшизу в сумі 2 000 грн., суд дійшов висновку про стягнення з відповідача-2 на користь позивача майнової шкоди в сумі 28 871, 55 грн. Водночас суд зазначає, що рішення ухвалюється за сукупністю доказів, не може ґрунтуватись тільки на свідченнях, а тому підстав допиту у якості свідка [PERSON] не вбачає. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 на його користь 2 000 грн.: Відповідно до ст. 12 ЗУ № 1961 IV розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Згідно п.36.6 ст.36 ЗУ № 1961 IV страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що відповідач-1 не заперечує щодо даної вимоги, суд дійшов про стягнення з відповідача-1 на користь позивача франшизи в сумі 2000 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 на його користь майнової шкоди пов`язаної із транспортуванням пошкодженого транспортного засобу в сумі 1 944 грн. Відповідно до ст.29 ЗУ № 1961 IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. За відсутності в матеріалах справи доказів того, що позивач зазнав майнової шкоди пов`язаної із транспортуванням пошкодженого транспортного засобу у сумі 1 944 грн., суд дійшов висновку про відмову у задоволенні даної вимоги. Щодо стягнення моральної школи з відповідача-1 на його користь у сумі 20 000 грн. Відповідно до ч.1-ч.3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Обґрунтовуючи моральну шкоду позивач посилався на душевні страждання, перенесені внаслідок пошкодження його автомобіля та відмови відповідача у добровільному відшкодувати завданих збитків, що викликало у нього хвилювання, нервозність, неспокій, безсоння та вплинуло на стосунки у сім`ї, відношення до оточуючих, призвело до вимушених негативних змін у його житті і змусило вишукувати кошти та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану транспортного засобу Як вбачається матеріалів справи, в результаті ДТП транспортний засіб позивача отримав механічні ушкодження, в результаті чого позивачу була завдана майнова шкода. Суд вважає, що сам факт пошкодження майна позивача свідчить про наявність у останнього стресу, щодо необхідності його відновлення, незручності щодо пересування, що свідчить понесені ним моральні страждання. Виходячи з загальних засад справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. Відповідно до ст.ст. 141, 264 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог і під час ухвалення рішення суд вирішує, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Як вбачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду з даним позовом, не сплачував судовий збір на п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «про судовий збір», а відтак, з відповідачів на користь держави необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial