Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом визнання недійсним рішення, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що на підставі договору дарування, укладеного 09.09.1999 року та посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Єфіменко М.Д. (зареєстровано в реєстрі за №4/6170, позивачка набула у приватну власність будинок з надвірними спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , який складається з житлового будинку літ. А, сараю літ. Б, літньої кухні літ. В, вбиральні літ. Г, сараю літ. Д, входу в підвал літ. Е, надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 2020 кв.м. (п.1 договору дарування). 27.10.1999 року право власності позиваки на вказане домоволодіння зареєстровано в Ізмаїльському міжміському бюро технічної інвентаризації, що підтверджується відміткою про державну реєстрацію права власності на договорі дарування від 09.09.1999 року. Виходячи з даних технічної інвентаризації, зафіксованих у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленому Ізмаїльським МБТІ станом на 06.07.2017 року розмір земельної ділянки під домоволодінням по [ADDRESS] складає 2363 кв.м., у тому числі, під будинком, господарськими будівлями 197 кв.м., під городом 1247 га., під двором 919 кв.м. 13.11.2001 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . З того часу подружжя [PERSON] почали спільно використовувати в інтересах сім`ї домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, закріплену за вказаним домоволодінням. На підставі рішення виконкому Ізмаїльської міської ради від 16.12.1999 року №984 частину земельної ділянки під будинком та господарськими спорудами розміром 0,1 га передано в приватну власність [PERSON] . Частина присадибної земельної ділянки під городом та двором до цього часу не приватизована, але починаючи з 2001 року перебуває в спільному користуванні подружжя [PERSON] (позивачки та її чоловіка) і використовується для обслуговування будинку, господарських споруд та під город біля домоволодіння. Також, за вказану земельну ділянку протягом багатьох років позивачем, за рахунок спільних коштів подружжя, сплачується земельний податок до бюджету. У червні 2017 року позивач отримала листа від виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради за №01/13-964, датованого 29.06.2017 року, у якому позивачку повідомляли про необхідність встановлення огородження земельної ділянки згідно встановлених меж. З метою упорядкування земельних відносин, та зважаючи на те, що більш, ніж 15 років частина земельної ділянки по [ADDRESS] перебувала в спільному користуванні подружжя [PERSON] , чоловік позивачки - [PERSON] подав до Ізмаїльської міської ради заяву про безоплатну передачу у власність земельної ділянки орієнтовним розміром 0,10 га за адресою [ADDRESS] . Проте, через деякий час після подачі заяви про приватизацію земельної ділянки, а саме 15.09.2017 року до позивачки звернувся невідомий їй раніше чоловік стосовно погодження меж земельної ділянки, відведення якої здійснювалося згідно «Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] », розробленого ПП «ТАЙЗЕР ЕКСПО Україна». При цьому, для ознайомлення позивачу було надано декілька сторінок вказаного проекту, а саме генеральний та ситуаційний план, а також схематичне зображення запланованої до відведення земельної ділянки з каталогом координат окружної межі. Шляхом візуального огляду меж земельної ділянки, зображених на схемі, було встановлено, що її частина накладається на земельну ділянку, закріплену за домоволодінням по [ADDRESS] , що перебуває в користуванні позивачки та її чоловіка - [PERSON] . Позивачка відмовилася підписувати будь-які документи про погодження меж земельної ділянки, адже жодні роботи зі встановлення межових знаків в її присутності не проводилися, що взагалі не дозволяло чітко ідентифікувати межі запланованої до відведення суміжної земельної ділянки. Також в цей час позивачці стало відомо, що рішенням Ізмаїльської міської ради від 31.08.2017 року за №2636-ИІ [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] по непередбаченій законодавством підставі: «у зв`язку із неможливістю визначити на підставі графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, чи відповідає місце розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно- правових актів, генеральному плану м.Ізмаїл по непередбаченій законодавством підставі: «у зв`язку із неможливістю визначити на підставі графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, чи відповідає місце розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральному плану м.Ізмаїл, та іншій містобудівній документації». У вересні 2017 року позивач отримала листа Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 18.09.2017 року за №02/13-1529, у якому їй було повідомлено про необхідність прибути на засідання комісії по розгляду земельних спорів, що відбудеться 26.09.2017 року, з питання узгодження меж земельної ділянки по [ADDRESS] . На засіданні комісії 26.09.2017 року позивач в порядку статті 160 Земельного кодексу України надала свої заперечення стосовно погодження меж суміжної земельної ділянки по [ADDRESS] та вказала на те, що частина земельної ділянки, запланованої до відведення гр. [PERSON] у власність, перебуває в користуванні позивача та її чоловіка. Засідання комісії було перенесено на 12.10.2017 року, на якому було враховано заперечення позивачки та прийнято рішення про рекомендацію заявнику ( [PERSON] ) вирішувати питання погодження меж в судовому порядку. Крім того, позивачка дізналася, що проект землеустрою, у якому визначено межі спірної земельної ділянки, розроблено на підставі рішення 23 сесії VII скликання Ізмаїльської міської ради від 26.05.2017 року за №2303- VII «Про надання дозволу гр. [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] » (далі - рішення від 26.05.2017 року за №2303-VII, копія додається). Вказаним рішенням [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту площею 0,0986 га по землеустрою щодо відведення земельної ділянки [ADDRESS] . Позивачка не погоджується з рішенням спірної комісії про погодження меж земельної ділянки по [ADDRESS] та вважає незаконним вищевказане рішення Ізмаїльської міської ради про надання дозволу [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0986 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), оскільки у користуванні позивача починаючи з вересня 1999 року перебуває земельна ділянка площею 2020 кв.м., що знаходиться під домоволодінням по [ADDRESS] . Право користування вказаною земельною ділянкою було набуте позивачкою внаслідок отримання у власність (на підставі договору дарування від 09.09.1999 року) житлового будинку з надвірними спорудами, яка знаходиться в [ADDRESS] . Таким чином, позивачка є законним користувачем земельної ділянки по [ADDRESS] площею 2020 кв.м. [PERSON] на підставі оскаржуваного рішення від 26.05.2017 року за №2303-VII отримав від Ізмаїльської міської ради дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0986 га по [ADDRESS] , частина якої накладається на земельну ділянку, що перебуває в користуванні позивачки та знаходиться по [ADDRESS] . Проте, право позивачки на користування земельною ділянкою по [ADDRESS] , не припинялося з жодної з підстав, передбачених ст. 141 Земельного Кодексу України, а отже, є дійсним. Ізмаїльська міська рада перед прийняттям оскаржуваного рішення від 26.05.2017 року за №2303-VII мала на підставі наданих [PERSON] графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, пересвідчитися, що земельна ділянка не перебуває у власності чи користуванні інших осіб. Як зазначалося вище, право позивачки на користування землею, частину якої заплановано до відведення [PERSON] , є дійсним, тому, її не може бути передано у власність Ізмаїльській міський раді без згоди позивачки. Встановивши даний факт, Ізмаїльська міська рада могла прийняти оскаржуване рішення від 26.05.2017 року за №2303-VII про надання [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , лише за умови наявності письмової згоди позивачки, як законного землекористувача частини земельної ділянки, на отримання якої претендує [PERSON] . Проте, вказані вище вимоги земельного законодавства були проігноровані [PERSON] , а отже, оскаржуване рішення від 26.05.2017 року за №2303-VII суперечить вимогам ч.5 ст. 116 та с.6 ст. 118 Земельного кодексу України. Враховуючи викладене, позивачка просить суд усунути створені позивачці ( [PERSON] ) перешкоди в користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: м.Ізмаїл, шляхом визнання недійним рішення 23 сесії VII скликання Ізмаїльської міської ради від 26.05.2017 року за №2303- VII «Про надання дозволу гр. [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] », та стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Грубіян Л.І. від 25.10.2017 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі (а.с.45 т.1). Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Пащенко Т.П. від 07.10.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу та призначено підготовче судове засідання (а.с.174 т.1). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25.01.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні (а.с.188 т.1). В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Панченко А.В., позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача\~Ізмаїльської міської\~ради Ізмаїльського\~району Одеської\~області в\~судове засідання\~не з`явився,\~про час\~та місце\~розгляду справи\~повідомлявся належним\~чином, надав суду\~заяву,\~в якій\~вказав,\~що просить\~суд розглянути\~справу без\~його участі\~та проти\~задоволення позовних\~вимог заперечує\~з підстав,\~зазначених у\~відзиві. 10.09.2018\~року представник Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області надав суду відзив, в якому вказав, що формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. 16.12.1999 року виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради №984 було прийнято рішення «Про передачу земельних ділянок у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель» було передано [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,1 га. При цьому, було рекомендовано [PERSON] замовити технічну документацію для видачі державного акту на право приватної власності на землю. Проте, до теперішнього часу документація із землеустрою не розроблялась, державний акт не видавався. Таким чином, земельна ділянка по [ADDRESS] площею 0,1 га., не є сформованою згідно діючого законодавства, а тому, не може бути об`єктом цивільних прав. В позовній заяві позивачка вказує, що вона є законним користувачем земельної ділянки площею 2020 кв.м. Проте, жодним документом своє нібито право позивачка не підтверджує. Позивачці надавалась у власність лише земельна ділянка площею 0,1 га, яка на теперішній час не сформована згідно діючого законодавства. Рішенням Ізмаїльської міської ради від 26.05.2027 року №2303-VII надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0986 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] із земель комунальної власності. Таким чином, представник відповідача вважає, що рішення Ізмаїльської міської ради не створює перешкоди у користуванні позивачкою наданою їй у власність земельною ділянкою, тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.96-98 т.1). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 31.07.2018 року [PERSON] надав суду заперечення на позовні вимоги, та 25.09.2018 року уточнення заперечення на позовні вимоги, в яких вказав, що вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, посилаючись на наступне. Рішенням Ізмаїльської міської ради від 26.05.2017 року №2303-VII «Про надання дозволу [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] » надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0986 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . ПП «Тайзер Експо Україна» на підставі договору №167-17п від 26.07.2017 року розроблено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] . Відповідно до довідки міськрайонного управління Держгеокадастру в Ізмаїльському районі та м.Ізмаїлі №97-15-0.18-1650/186-17 від 02.10.2017 року про правовий статус земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] вказана земельна ділянка відноситься до земель м.Ізмаїл не наданих у власність або користування. За категорією земель вказана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови. Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 11.05.2017 року №507 «Про погодження схеми забудови з впорядкуванням червоних ліній забудови в межах [ADDRESS] » затверджено детальний план територій. У відповідності до цього рішення та інших рішень органів місцевого самоврядування відбулося відведення земельних ділянок з наданням відповідних адрес. Дана земельна ділянка межує із земельною ділянкою, яку передано рішенням виконкому Ізмаїльської міської ради №984 від 16.12.1999 року громадянці [PERSON] безкоштовно у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] у розмірі 0,1 га, яка передбачалась вимогами ст. 67 Земельного Кодексу України від 1990 року та рекомендовано замовити технічну документацію для виготовлення державного акту на право приватної власності. До цього часу [PERSON] не оформила та не зареєструвала за собою право приватної власності на вказану земельну ділянку. При прийнятті вказаних рішень місцевими органами влади, щодо розпорядження земельними ділянками у межах міста ніяких прав позивачки стосовно права власності або права користування земельною ділянкою не було порушено. Посилання позивача на ст. 30 ЗК України від 1990 року безпідставне тому, що згідно ст.30 ЗК України від 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо, інше не передбачено у договору відчуження, будівлі і споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Але, у договорі дарування не має ніяких посилань на оформлене та зареєстроване право власності або право користування земельною ділянкою у відчужувачів будинку та надвірних споруд. У липні 2017 року до Ізмаїльської міської ради звернувся чоловік позивачки [PERSON] з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0986 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресом [ADDRESS] на підставі тривалого відкритого без документів користування земельною ділянкою. Але законом не передбачено надання переваги щодо першочергового отримання у власність або користування конкретної земельної ділянки за цією підставою. Рішенням Ізмаїльської міської ради № 2636-VII від 31.08.2017 року відмовлено [PERSON] у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Рішення Ізмаїльської міської ради № 2636-VII від 31.08.2017р. не оскаржене. Згідно зі ст.22 ЗК України від 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі, на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Документів, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою площею 2020 кв.м., яка вказана у договорі дарування від 09.09.1999 року, а також, площею 2363 кв.м. за даними технічної інвентаризації житлового будинку та надвірних споруд від 06.07.2017 року, за дарувальником та позивачем до суду не надано. Відповідно до ст. 125 ЗК України від 285.10.2001 року право власності, а також, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Але, до цього часу позивачка [PERSON] не оформила та не зареєструвала за собою право приватної власності на відведену земельну ділянку та не зверталася до Ізмаїльської міської ради щодо оформлення права користування земельною ділянкою. Позивачка ухиляється від оформлення технічної документації щодо права власності на власну земельну ділянку та підписання акту погодження (встановлення) меж земельної ділянки. Тому, посилання позивачки про накладення земельної ділянки відведеної відповідачу на її земельну ділянки без встановлених на її земельній ділянці межових знаків, безпідставне. Позивачка не є, а ні законним власником, а ні законним користувачем земельної ділянки, що відводиться у власність гр. [PERSON] . З огляду на викладене, [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.81-82, 103-104 т.1). 11.09.2018 року представник позивачки надала суду відповідь на відзив (заперечення) на позов, в якій вказала, що оскаржуваним рішенням Ізмаїльської міської ради від 26.05.2017 року за №2303-VII порушено не право власності, а право користування позивачки земельною ділянкою, що також підлягає захисту судом. Вказане право користування земельною ділянкою виникло у позивачки у 1999 році згідно ст. 30 чинного на той час Земельного кодексу України 1990 року, відповідно до якої при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою, без зміни її цільового призначення. Документами, що наявні в матеріалах інвентаризаційної справи на домоволодіння по [ADDRESS] , підтверджено, що межі присадибної ділянки по [ADDRESS] , були встановлені в натурі (на місцевості), а земельна ділянка мала чіткі розміри та конфігурацію. Право користування присадибною земельною ділянкою площею 2020 кв.м. було набуте позивачкою одночасно з набуттям права власності на отримане в дар майно. Згідно даних технічної інвентаризації, проведеної Ізмаїльським МБТІ станом на 06.07.2017 року домоволодіння по [ADDRESS] розміщено на земельній ділянці площею 2363 кв.м., у тому числі під будинком, господарськими будівлями 197 кв.м., під городом 1247 га, під двором 919 кв.м. Позивачка на сьогодні є законним користувачем спірної земельної ділянки, яку використовує вже майже 30 років, сплачуючи за неї земельний податок, право позивачки на користування частиною земельної ділянки по [ADDRESS] , не переданої у власність, не припинялося з жодної з підстав, передбаченої ст. 141 Земельного Кодексу України, а отже, є дійсним. Частина присадибної земельної ділянки під городом та двором, що не була передана у власність позивачки, використовується [PERSON] для обслуговування будинку, господарських споруд та під город біля домоволодіння. І саме за вказану земельну ділянку, а не її приватизовану частину, позивачкою протягом багатьох років сплачується земельний податок (а.с.85-86 т.1). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст.\~5\~ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст.\~12\~ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок зі земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара (пункт «г» частини першої статті 121 ЗК України). Згідно з частиною першою статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження цих проектів регулюються статтями 118, 186-1 ЗК України. Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина 6 ст. 186 ЗК України). Отже, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним, відповідний орган у разі ухвалення рішення про відмову в наданні такого дозволу зобов`язаний належним чином мотивувати причини цієї відмови. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування від 19.09.1999 року [PERSON] та [PERSON] подарували, а громадянка [PERSON] прийняла у дар будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з надвірними спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 2020 кв.м. (а.с.9 т.1). Як вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] після укладення шлюбу з [PERSON] [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.22 т.1). Згідно рішення Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №2252-VII від 29.12.2022 року (Додаток 1) проспект Суворова перейменовано на проспект Незалежності. Відповідно до довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» від 16.10.2018 року №1479 згідно матеріалів інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомості по [ADDRESS] [PERSON] (1/1 частка) на підставі договору дарування від 10.09.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Єфіменко М.Д. в реєстрі 4/6170, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №34/93 від 24.10.1999 року (а.с.106 т.1). Відповідно до виписки з рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 16.12.1999 року №984 вирішено передати земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,1 га безоплатно у приватну власність [PERSON] , рекомендовано замовити технічну документацію для видачі державного акту на право приватної власності на землю (а.с.29 т.1). Позивачка технічну документацію для видачі державного акту на право приватної власності на землю не замовляла, що підтверджується її поясненнями наданими в судовому засіданні. Рішенням Ізмаїльської міської ради від 26.05.2017 року №2303-VII «Про надання дозволу [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] » надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0986 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] (а.с.41 т.1). ПП «Тайзер Експо Україна» на підставі договору №167-17п від 26.07.2017 року розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] (а.с.31-35 т.1). Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що під час ознайомлення з проектом, а саме генеральним та ситуаційним планом, а також схематичним зображенням запланованої до відведення земельної ділянки з каталогом координат окружної межі, шляхом візуального огляду меж земельної ділянки, зображених на схемі, було встановлено, що її частина накладається на земельну ділянку, закріплену за домолодінням по [ADDRESS] , що перебуває в користуванні позивачки та її чоловіка [PERSON] . Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18), для висновків про порушення прав позивача визначенням меж сусідніх земельних ділянок мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності (користуванні) позивача, де проходить її межа, чи порушена межа земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста. За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Позивачкою не надано належних доказів в підтвердження обставин викладених в позові, вона та її представник не звернулися до суду з клопотанням щодо призначення земельно-технічної експертизи. Крім того, оскільки земельна ділянка, яка перебуває в користуванні позивачки не є сформованою, не можливо визначити чи дійсно частина земельної ділянки по [ADDRESS] . накладається на земельну ділянку закріплену за доволодінням по [ADDRESS] . Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин. Визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу. Тобто якщо порушення своїх прав особа знаходить у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. За змістом частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні», рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Отже, вирішуючи спори та, ухвалюючи рішення про визнання незаконним (недійсним) рішення органу місцевого самоврядування, суд повинен встановити невідповідності Конституції або законам України оскаржуваного акта (як змістовно, так і за процедурою прийняття), а також те, що оскаржуване рішення порушує конкретні права особи, яка звернулась до суду. Судом не встановлено невідповідності Конституції або законам України рішення Ізмаїльської міської ради від 26.05.2017 року №2303-VII «Про надання дозволу [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] », а також не встановлено, що дане рішення порушує права позивачки. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18) сформулювала висновок про те, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом визнання недійсним рішення є необґрунтованим та безпідставним, тому він не підлягає задоволенню. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.141 ЦПК України. Згідно ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, суд немає підстав для стягнення судових витрат з відповідача.

Outcome: dismissed