Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

Виклад позиції позивача. [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить повернути їй на виховання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22 лютого 2023 року за рішенням Кегичівського районного суду Харківської області, в [PERSON] було відібрано дитину. На виконання вказаного рішення представники органу опіки та піклування Кегичівської селищної ради було відібрано дитину в позивачки та було влаштовано в прийомну сім`ю де виховується і по теперішній час. Зазначає, що в даний час радикально змінилися умови її життя, веде добропорядний спосіб життя. Має постійне місце проживання, має можливість і бажання виконувати всі батьківські обов`язки, працює в Полтавській транспортній компанії, щомісячний дохід 7000,00 грн. [PERSON] бажає приймати участь в житті сина [PERSON] піклуватися про його фізичний та духовний розвиток, утримувати його матеріально, а також сприяти його розвитку та гарному вихованню. Спиртні напої та наркотичні засоби не вживає, позитивно характеризується за місцем проживання. Крім того хороші відносини з рідними та сусідами. З [INFO] [PERSON] регулярно спілкується з сином, провідує його, син визнає її як матір та бажає жити разом з нею. [PERSON] кардинально змінила свою поведінку, переоцінила її та зробила відповідні висновки, а також з огляду на те, що на сьогоднішній день, відпали підстави, які були причиною відібрання дитини. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. 14 березня 2024 року позивачка звернувся до суду з позовом. Ухвалою суду від 15 березня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 09 квітня 2024 року. Витребувано в органу опіки та піклування висновок щодо доцільності повернення дитини. Ухвалою суду від 29 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 23 травня 2024 року. Сторони у судове засідання не з`явились, про місце, дату і час повідомлені належним чином, натомість надали заяви про: позивач позов підтримує, відповідач його визнає, просять розглянути справу без їх участі, позивач просить судові витрати залишити за нею. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. За змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Як передбачено ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Судом установлено, що Рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 23 лютого 2023 року, (що набрало законної сили 27 березня 2023 року), відібрано дитину [PERSON] , [INFO] , без позбавлення батьківських прав у матері [PERSON] , 1980 року народження. Згідно рішення підставою стало, що « [PERSON] не мала постійного місця роботи, була схильна до вживання алкоголю, сім`я мала низький матеріальний рівень. Син не мав постійного місця для навчання» (копія, а.с.11-13). Згідно довідки ТОВ «Полтавської транспортної компанії» вих. № 211 від 08 грудня 2023 року, [PERSON] в період з 02 серпня 2023 року по 30 вересня 2023 року надавала послуги за договором ЦПХ ТОВ «Полтранском». З 09 жовтня 2023 року займає посаду прибиральника виробничих приміщень (Наказ № 102/4-К від 06 жовтня 2023 року) (а.с.8). Відповідно до характеристики виданої ТОВ «Полтавської транспортної компанії» вих. № 18 від 04 лютого 2024 року за час роботи [PERSON] проявила себе дисциплінованим, спокійним та надійним працівником. Доручення свого керівника виконає вчасно та чітко. Проявила себе в якості акуратного та урівноваженого працівника. З співробітниками підприємства перебуває в гарних відносинах та неодноразово допомагала в роботі. В цілому зарекомендувала себе, як добрий та сумлінний співробітник (а.с. 9). [PERSON] має стабільну заробітну плату, що підтверджується довідкою від 13 лютого 2024 року (а.с.10). Крім того, на обліку в наркологічному кабінеті КНП КСР «Кегичівська ЦРЛ» [PERSON] не перебуває, (а.с.4), та згідно довідки Кегичівської селищної ради від 06 лютого 2024 року № 10-10/311/04 [PERSON] зареєстровано в [ADDRESS] , та має склад сім`ї: син [PERSON] , 2014 року народження (а.с.5). Згідно висновку органу опіки та піклування Кегичівської селищної ради від 24 квітня 2024 року № 04-30/1189 вважає за доцільне повернути матері [PERSON] на виховання малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , висновок обґрунтований тим, що відповідно листа від 11 квітня 2024 року № 01-25/109 Служби у справах дітей Красноградської районної державної адміністрації Харківської області встановлено, що згідно інформації отриманої від прийомних батьків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] своєму малолітньому сину телефонувала регулярно, кожний свій вихідний та за можливості у робочі дні. Також неодноразово приїжджала до сина і кожного разу привозила якісь гостинці, інколи - іграшки. На день народження подарувала спортивний костюм. Сам [PERSON] виявляє бажання повернутися до матері. 01 березня 2024 року Службою у справах дітей та сім`ї було обстежено житлово-побутові умови проживання родини Явтушок. Встановлено, [PERSON] зробила ремонт в 2 кімнатах, підготувала для сина дитячу кімнату, стіл для навчання, ліжко, шафу для одягу. Забезпечені продуктами харчування, в будинку було чисто та тепло, стан приміщення у задовільному стані (а.с.24-26). Відповідно до\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом статей\~12\~та\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). Під час оцінки доводів позовної заяви суд керується положеннями Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими нормами права. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Також у справі «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. У відповідності до ч. 3 ст. 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Ч. 1,2 ст. 163 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Згідно ч.2 ст.11, ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали. Водночас, під час вирішення питання про повернення дитини на підставі наведеної статті судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених статтею 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам (одному з батьків). У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей. Підставою для відібрання малолітньої дитини у позивачки у даній справі згідно рішення Кегичіського районного суду Харківської області було ухилення матері від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, а саме: [PERSON] не мала постійного місця роботи, була схильна до вживання алкоголю, сім`я мала низький матеріальний рівень. Син не мав постійного місця для навчання. Однак на даний час для дитини позивачкою було створено належні умови сину для проживання, виховання і навчання разом з нею, позивачка працює, змінила своє відношення до дитини. З урахуванням наведеного, дослідивши докази надані позивачкою, враховуючи встановлені обставини справи та наведені норми права, суд приходить до висновку, що обставини, які стали підставою для ухвалення рішення про відібрання дитини від позивачки [PERSON] на час розгляду даної справи відпали. Поведінка матері по відношенню до своєї дитини змінилася на позитивну. А тому, за встановлених обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки це буде відповідати найвищим інтересам дитини. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу. Як встановлено ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.

Outcome: approved