Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

В березні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, уточненим у подальшому до Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - ГУНП в Одеській області), [PERSON] , посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі договору дарування №3-4823 від 26 жовтня 1996 року належала квартира [ADDRESS] . Зазначив, що договір дарування №3-4823 від 26 жовтня 1996 року був укладений між його двоюрідною бабусею [PERSON] та його батьком [PERSON] , який діяв від його імені. 31 жовтня 1996 року його право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації, запис у реєстровій книзі 2 доп.к, на сторінці 30, р.№176. Вказував, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №313107923 від 24 жовтня 2022 року, йому стало відомо, що на підставі постанови СВ Малиновського РВ ОДУ УМВС України в Одеській області б/н від 03 листопада 2003 року на квартиру [ADDRESS] , в який зазначено власником [PERSON] накладено арешт. Крім того, з відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР №3611 від 15 липня 2021 року йому стало відомо, що 06 жовтня 2003 року право власності на квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності, було перереєстровано на [PERSON] , хоча жодних дій по відчуженню квартири ні він, ні його батько, як законний представник, не вчиняли. Згодом, отримуючи відповіді на запити, він дізнався, що квартира [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності, фігурувала в кримінальній справі №03200301460 по факту заволодіння чужим майном шахрайським шляхом в особливо великих розмірах, оскільки сторонні особи, а саме [PERSON] та [PERSON] шляхом омани заволоділи вищезазначеною квартирою. За даним фактом, Приморським районним судом м. Одеси від 29 вересня 2012 року по справі №1-1046/2011 було винесено вирок, за яким [PERSON] було визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3, 4 ст.190, ч.ч. 2, 3 ст. 358 КК України, а кримінальна справа №220/10 відносно [PERSON] , постановою Приморського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2010 року була закрита, у зв`язку зі смертю обвинуваченого. Посилаючись на порушення своїх прав, [PERSON] просив суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] у його власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності на підставі договору дарування від 26 жовтня 1996 року; скасувати арешт, накладений постановою\~СВ Малиновського\~РВ ОДУ\~УМВС України\~в Одеській\~області б/н\~від 03\~листопада 2003\~року на\~квартиру [ADDRESS] , в\~який зазначено\~власником квартири\~ [ADDRESS] , [PERSON] та стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати, у тому числі судовий збір в розмірі 12409,87 грн. Ухвалою суду від 29 травня 2023 року справу було прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 87-88). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2023 року, у зв`язку із звільненням з відрахуванням зі штату судді [PERSON] справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М. (т. 1 а.с. 112). Ухвалою суду від 13 липня 2023 року справу було прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 113). Ухвалою суду від 21 вересня 2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (т. 1 а.с. 175-176). Ухвалою суду від 06 грудня 2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (т. 2 а.с. 46-48). Ухвалою суду від 30 січня 2024 року задоволено клопотання представника позивача про залучення до участі в справі співвідповідача та витребування доказів (т. 2 а.с. 114-115). Ухвалою суду від 28 лютого 2024 року відмовлено в клопотанні представника Головного управління національної поліції в Одеській області в роз`єднанні позовних вимог (т. 2 а.с. 160). Ухвалою суду від 28 лютого 2024 року задоволено клопотання представника позивача про заміну відповідача та витребування доказів (т. 2 а.с. 161-162). Ухвалою суду від 28 лютого 2024 року підготовче провадження по справі було закрито , справа призначена до судового розгляду (т. 2 а.с. 163). Представник позивача, діючий на підставі ордеру від 17 березня 2023 року року в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Раніше надав відповідь на відзив (т.1 а.с. 14, 15, 143-151). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час і місце слухання справи була повідомлена відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (т. 2 а.с. 173, 184, 185, 186, 192). Представник Головного управління Національної поліції в Одеській області, діюча на підставі виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 13 червня 2023 року в судовому засіданні позовні вимоги в частині що стосується позовних вимог щодо ГУНП в Одеській області не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні. Раніше надали відзиви на позов (т. 1 а.с. 100-102, 128-133, т. 2 а.с. 122-127). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 16 книги першої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування №3-4823 від 26 жовтня 1996 року належала двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 47,7 кв.м., житловою площею 29,5 кв.м., яка складається з двох кімнат, площею 16,7 кв.м., 12,8 кв.м., кухні, площею 6,1 кв.м., ванної кімнати, площею 2,0 кв.м., туалету, площею 1,0 кв.м., коридору, площею 6,2 кв.м., вбудованих шаф, площею 0.3 кв.м., 0,3 кв.м., кладовки, площею 1,5 кв.м., балкону, площею 0,8 кв.м. (т. 1 а.с. 23-24, 72-79). 31 жовтня 1996 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації, запис у реєстровій книзі 2 доп.к, на сторінці 30, р.№176 (т. 1 а.с. 24). З матеріалів справи вбачається, що договір дарування квартири [ADDRESS] №3-4823 від 26 жовтня 1996 року був укладений між [PERSON] , двоюрідною бабусею позивача та його батьком [PERSON] , який на момент укладення договору діяв від його імені, оскільки він був неповнолітнім. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Великодолинської селищною радою Одеського району Одеської області [PERSON] за №655580171 від 25 листопада 2022 року [PERSON] було відмовлено у державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю запису про право власності [PERSON] на дану квартиру та реєстрацією 06 жовтня 2003 року права власності на вказану квартиру за іншою особою (т. 1 а.с. 30). Зі змісту відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР №3611 від 15 липня 2021 року вбачається, що з 06 жовтня 2003 року та станом на 31 грудня 2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за іншою особою (т. 1 а.с. 31). Відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР №30788/04-04 від 30 листопада 2022 року станом на 31 грудня 2012 року , згідно із записом у реєстровій книзі, право власності на квартиру [ADDRESS] , у період: - з 08 жовтня 1996 року по 31 жовтня 1996 року, було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Управлінням житлолво-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 02 жовтня 1996 року за №755. Реєстровий запис зроблено 08 жовтня 1996 року за реєстровим номером 176 у реєстровій книзі 22к на сторінці 33; - з 31 жовтня 1996 року по 06 жовтня 2003 року, було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою від 26 жовтня 1996 року за р№ 3-4823. Реєстраційний запис зроблено 31 жовтня 1996 року за реєстровим номером 176 у реєстровій книзі 2 допк на сторінці 30; - з 06 жовтня 2003 року по 31 грудня 2012 року, зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2003 року справа №2-1728/03. Реєстраційний запис зроблено 06 жовтня 2003 року за реєстровим номером 176 у реєстровій книзі 18 допк на сторінці 175 (т. 1 а.с. 216, т. 2 а.с. 44). Встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2003 року у справі №2-1728/03 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди дійсною та визнання права власності було визнано дійсною угоду купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (т. 2 а.с. 62-63). На підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2003 року у справі №2-1728/03 було зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (т. 2 а.с. 64). Згідно відповіді керівника апарату Малиновського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023року №03/647/2023 за єдиним унікальним номером судової справи №2-1728/03, облікується справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (т. 2 а.с. 59). У подальшому було встановлено, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2003 року у справі №2-1728/03 щщодо визнання угоди дійсною та визнання права власності на квартиру, не приймалося. Встановлено, що постановою СВ Малиновського РВ ОДУ УМВС України в Одеській області б/н\~від 03\~листопада 2003\~рокув рамках кримінальної справи №03200301460 по факту заволодіння [PERSON] та [PERSON] в період з 15 червня 1998 року по 01 липня 1998 року чужим майном шахрайським шляхом в особливо великих розмірах було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , належну [PERSON] , хотя фактично квартира належала на праві власності [PERSON] (т.1 а.с.35). На підставі постанови СВ Малиновського РВ ОДУ УМВС України в Одеській області б/н від 03 листопада 2003 року, за реєстровим №4728 Першою одеською державною нотаріальною конторою було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , належну [PERSON] , що підтверджується відповіддю Одеського державного нотаріального архіву від 11 листопада 2022 року (т. 1 а.с. 34). Отже в\~постановіСВ Малиновського РВ ОДУ УМВС України в Одеській області б/н від 03 листопада 2003 року було помилково зазначено, щщо власником є [PERSON] замість [PERSON] . Встановлено, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2012 року по справі №1-1046/2011 [PERSON] було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ст. ст.190 ч.3, 190 ч.4, 358 ч.2, 358 ч.3 КК України, (т. 1 а.с. 43-50). Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2010 року кримінальна справа №220/10 відносно [PERSON] була закрита у зв`язку зі смертю обвинуваченого (т. 1 а.с. 42). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована з 06 листопада 2015 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією Головного управління ДМС в Одеській області від 06 грудня 2023 року (т. 2 а.с. 68, 157). Встановлено, що 24 квітня 2007 року [PERSON] , [INFO] зареєструвала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (т. 2 а.с. 153). Відповідно до ч. 1 ст. 15\~та ч.\~1\~ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41\~Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Пунктом 7 ст. 92 Конституції України визначено, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою ст. 11\~ЦК України визначено, шо цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, за загальним правилом цивільні права, зокрема право власності, виникають із правомірних, а не протиправних дій. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування №3-4823 від 26 жовтня 1996 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який діяв від імені позивача. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2003 року у справі №2-1728/03 за [PERSON] було визнано право власності на квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування №3-4823 від 26 жовтня 1996 року, хотя жодних дій по відчуженню спірної квартири, позивач, який на той час був неповнолітнім та його батько, як законний представник неповнолітнього, не вчиняли. Отже, відчуження квартири відбулося без волевиявлення власника [PERSON] , всупереч його волі, тому у останнього виникло право витребування належної йому квартири. 06 жовтня 2003 року на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2003 року у справі №2-1728/03 право власності на квартиру [ADDRESS] було перереєстровано на [PERSON] . Як було встановлено судом, за єдиним унікальним номером судової справи №2-1728/03, облікується справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, тобто рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2003 року у справі №2-1728/03 не приймалося, що підтверджується відповіддю керівника апарату Малиновського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року №03/647/2023. Суд вважає, що оскільки позивач та його батька не відчуживали квартиру [ADDRESS] , то право власності позивача на це нерухоме майно не припинилося і фактично до відповідачки не перейшло. Однім із способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння(ст.ст. 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння. Як було встановлено, відповідачка [PERSON] одержала спірне нерухоме майно за безвідплатним договором, тобто за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2003 року у справі №2-1728/03, яке фактично судом не приймалось. Відповідно до ч.3 ст. 388\~ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Отже, в разі безвідплатного набуття майна в особи, яка не мала права його відчужувати, власник на підставі ст.\~387\~ЦК України має право витребувати його від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від добросовісності останньої. Велика Палата Верховного Суду у п. 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 визначила, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У п.п. 83-86 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387 та 388 ЦК України. Велика Палата\~Верховного Суду\~у постанові\~від 04\~липня 2018року\~у справі\~№ 653/1096/16-ц\~також зазначила,\~що для\~цілей визначення\~наявності в\~особи права\~володіння нерухомим\~майном має\~бути застосовано\~принцип реєстраційного\~підтвердження володіння,\~який полягає\~в тому,\~що особа,\~яка зареєструвала\~право власності\~на об`єкт\~нерухомості,\~набуває щодо\~нього всі\~повноваження власника,\~визначені в\~ч.\~1\~ст.\~317\~ЦК України,\~зокрема набуває\~й право\~володіння. Отже, з огляду на специфіку речей в обороті, володіння рухомими й нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджено, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Таким чином, з наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду убачається, що власник нерухомого майна перестає бути володільцем цього майна лише в разі припинення державної реєстрації його права власності та перереєстрації цього права за іншою особою. У постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В разі задоволення вимоги власника про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння особи, за якою зареєстровано право власності на цю ділянку, суд витребовує останню на користь власника від указаної особи, а не зобов`язує таку особу повернути відповідну ділянку власникові. Отже, захист судом порушеного права на підставі віндикаційного позову полягає в реєстрації за дійсним власником його права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Отже, вимоги [PERSON] про витребування із чужого незаконного володіння [PERSON] нерухомого майна є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно з володіння поза його волею, а отже, відповідаєзавданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Що стосується\~позовних вимог\~позивачащодо скасування арешту, накладеного постановою\~СВ Малиновського\~РВ ОДУ\~УМВС України\~в Одеській\~області б/н\~від 03\~листопада 2003\~року на\~квартиру [ADDRESS] , то суд прийшов до висновку, що дані вимоги підлягають задоволеню, виходячи з наступного. Верховний суд у постанові від 25 червня 2020 року по справі №420/6852/18 визначив, що ГУНП, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником УМВС, тому суд вважає. що Головне управління Національної поліції в Одеській області є належним відповідачем у справі. Встановлено, що Головне управління Національної поліції в Одеській області є юридичною особою та дії на підставі Статуту, код ЄДРПОУ 40108740, що підтверджується випискою з\~Єдиного державного\~реєстру юридичних\~осіб,\~фізичних осіб-підприємців\~та громадських\~формувань від\~13\~червня 2023\~року (т.1 а.с. 100-102). Частиною 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що обмеження права власності можливо виключно на підставі закону. Суд вважає, що наявність арешту нерухомого майна обмежує та порушує права та інтереси позивача як власника майна розпоряджатися та володіти їм, тому арешт, накладений на підставі постанови СВ Малиновського РВ ОДУ УМВС України в Одеській області б/н від 03 листопада 2003 року підлягає скасуванню. Пунктом 1 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року №5 визначено, що в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Верховний Суд України в постанові від 15 березня 2013 року у справі № 6-26цс13 визначив, що вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Отже із завершенням кримінального провадження втрачається легітимна мета арешту майна, як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Арешт майна має тимчасовий характер та при завершенні кримінальних справ, арешт майна, накладений в їх межах, знімається. Зважаючи на те, що кримінальна справи завершена, то відсутні підстави для збереження арешту на квартиру [ADDRESS] . Наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Судовий збір у справі складає 12409,87 грн., які сплачені позивачкою у повному обсязі при зверненні до суду та підлягають стягненню з відповідачів (за вимогу майнового характеру в ромзірі 11336,27 грн. - з [PERSON] ; за вимогу немайнового характеру в розмірі 1073,60 грн. з ГУНП в Одеській області.

Outcome: approved