Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» (далі - відповідач, ДП «Управління справами Фонду державного майна України»), в якому, з урахуванням заяви про зменшення та збільшення позовних вимог від 27.02.2024 року, просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 50 134,10 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 272 028,90 грн., та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правову допомогу у розмірі 11 414,90 грн. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає, що з 01.06.2021 року на підставі наказу ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 31.05.2021 року № 68 він був прийнятий на посаду помічника директора ДП «Управління справами Фонду державного майна України». На підставі наказу ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 21.11.2022 року № 77 на позивача з 21.11.2022 року було покладено виконання обов`язків Директора Південної філії ДП «Управління справами Фонду державного майна України» за вакантною посадою до призначення основного працівника. Згідно наказу ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 15.02.2023 року № 9 на [PERSON] з 21.02.2023 року було покладено тимчасове виконання обов`язків Директора Одеської філії ДП «Управління справами Фонду державного майна України» за вакантною посадою до призначення основного працівника. На підставі наказу ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 24.02.2023 року № 14 позивача з 24.02.2023 року увільнено від виконання обов`язків Директора Південної та Одеської філій ДП «Управління справами Фонду державного майна України». 24.02.2023 року відповідно до наказу від 24.02.2023 року № 13 [PERSON] було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Позивач зазначає, що в день звільнення, а саме, 24.02.2023 року відповідачем порушено вимоги ст. ст. 115, 116 КЗпП України та не здійснено повного розрахунку по заробітній платі. Так, на день звільнення з позивачем не було проведено усіх розрахунків, належних при звільненні, а саме не здійснено виплату заробітної плати у розмірі 282 233,09 грн. Після звільнення відповідач частково здійснив виплату позивачу заборгованості по заробітній платі, невиплачена сума заробітної плати, станом на 20.02.2024 року становить 50 134,10 грн. Крім того, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні з відповідача на підставі ст. 117 КЗпП України також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати за період часу з 24.05.2023 року по 25.08.2023 у розмірі 272 028,90 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2023 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.06.2023 року позову заяву [PERSON] було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 03.08.2023 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.08.2023 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 23.11.2023 року. 01.09.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечував, зазначивши, що станом на 01.03.2023 року заборгованість відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати становить 282 233,09 грн., проте підприємством у період часу з 16.06.2023 року по 18.08.2023 року здійснено часткові виплати, відтак позовна вимога про стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 266 008,00 грн. не відповідає фактичним обставинам справи. Зазначає, що ДП «Управління справами Фонду державного майна України» знаходиться у скрутному фінансовому становищі, має заборгованість перед іншими співробітниками та здійснює виплати позивачу, тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути зменшено. При цьому, відповідач заперечував щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з принципів співмірності, реальності та розумності, оскільки вартість послуг адвоката у розмірі 11 414,90 грн. є необґрунтовано завищеною та неспівмірною із часом, витраченим на виконання робіт, обсягом виконаної роботи. Крім того, відповідач просив розглядати справу за відсутності представника. 26.09.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме, копії платіжних інструкцій про погашення перед позивачем заборгованості по заробітній платі. 22.11.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме, копії платіжних інструкцій про погашення перед позивачем заборгованості по заробітній платі. Протокольними ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 23.11.2023 року приєднано до матеріалів справи відзив на позовну заяву, задоволено клопотання відповідача про приєднання доказів, та, у зв`язку із першою неявкою позивача, згідно п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 04.03.2024 року. 23.11.2023 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Плужника М.В. надійшла заява, яка була передана головуючому судді 24.11.2023 року, про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, в якій останній зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. 23.11.2023 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Плужника М.В. надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. 29.02.2024 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та ознайомлення з матеріалами справи. 04.03.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 04.03.2024 року, без фіксування технічними засобами, в якій представник відповідача просила відкласти розгляд справи для надання ознайомлення з матеріалами справи. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.03.2024 року, у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача, згідно п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 20.05.2024 року. 27.02.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Плужника М.В. надійшла заява, яка була передана головуючому судді після судового засідання 04.03.2024 року, про зменшення та збільшення позовних вимог, в якій представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 50 134,10 грн., зважаючи на те, що відповідачем з червня 2023 року по лютий 2024 року було сплачено на користь позивача заборгованість у розмірі 215 873,99 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 24.05.2023 року по 25.08.2023 року у розмірі 272 028,90 грн., в іншій частині позовні вимоги залишити без змін. При цьому представник позивача зазначив, що на сьогоднішній день остаточний розрахунок з [PERSON] не проведений, порушення прав позивача є триваючим, що дає підстави для стягнення середнього заробітку станом на день фактичного погашення заборгованості або ухвалення судового рішення, відтак, на думку, представника позивача, позов підлягає задоволенню у повному обсязі без зменшення розміру середнього заробітку за рішенням суду. 23.04.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких представник ДП «Управління справами Фонду державного майна України» зазначив, що станом на кінець лютого 2024 року сума заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати становить 50 094,87 грн., що підтверджується даними бухгалтерського обліку підприємства, платіжними інструкціями, відомостями розподілу витрат ДП «Управління справами Фонду державного майна України». Крім того, позивачем визначена сума заробітної плати без утримання податків та інших обов`язкових платежів, про що має бути зазначено в рішенні суду. Звертає увагу на те, що статтею 117 КЗпП України обмежено виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьма місяцями, відтак середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає обмеженню кількістю робочих днів за 6 місяців, тобто до 24.08.2023 року, що становить 130 робочих днів. 23.04.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких представник ДП «Управління справами Фонду державного майна України» зазначив, що станом на квітень 2024 року сума заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати становить 45 586,87 грн., що підтверджується даними бухгалтерського обліку підприємства, платіжними інструкціями, відомостями розподілу витрат ДП «Управління справами Фонду державного майна України». Крім того, позивачем визначена сума заробітної плати без утримання податків та інших обов`язкових платежів, про що має бути зазначено в рішенні суду. Представник відповідача просив зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на те, що стягнення середнього заробітку у розмірі, що більш ніж вдвічі перевищує заборгованість по виплаті заробітної плати є неспівмірним та суперечить засадам розумності, добросовісності та пропорційності. В судове засідання 20.05.2024 року з`явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання 20.05.2024 року не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, в тому числі, електронною поштою. Відповідач у відзиві на позовну заяву просив розглядати справу за відсутності його представника. Оскільки, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просила їх задовольнити з урахуванням заяви про зменшення та збільшення позовних вимог. Вислухавши вступне слово представника позивача, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Суд встановив, що 01.06.2021 року на підставі наказу ДП «Управління справами Фонду державного майна України» «Про прийняття на посаду помічника директора» від 31.05.2021 року № 68, [PERSON] було прийнято на посаду помічника директора ДП «Управління справами Фонду державного майна України» (а. с. 17). Наказом ДП «Управління справами Фонду державного майна України» «Про покладення обов`язків на помічника директора» від 21.11.2022 року № 77, на [PERSON] з 21.11.2022 року було покладено виконання обов`язків Директора Південної філії ДП «Управління справами Фонду державного майна України» за вакантною посадою до призначення основного працівника (а. с. 23). З 21.02.2023 року згідно наказу ДП «Управління справами Фонду державного майна України» «Про покладення обов`язків на помічника директора» від 15.02.2023 року № 9, на [PERSON] було покладено виконання обов`язків Директора Одеської філії ДП «Управління справами Фонду державного майна України» за вакантною посадою до призначення основного працівника (а. с. 16). На підставі наказу ДП «Управління справами Фонду державного майна України» «Про увільнення від виконання обов`язків» від 24.02.2023 року № 13, [PERSON] з 24.02.2023 року увільнено від виконання обов`язків Директора Південної та Одеської філій ДП «Управління справами Фонду державного майна України». 24.02.2023 року відповідно до наказу ДП «Управління справами Фонду державного майна України» [PERSON] було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно повідомлення ДП «Управління справами Фонду державного майна України» про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, станом на 24.02.2023 року [PERSON] на дату звільнення належить до виплати 282 233,09 грн. (а. с. 22). Відповідно до довідки ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 01.03.2023 року, [PERSON] за грудень 2022 року нараховано заробітну плату у розмірі 45 697,84 грн., за січень 2023 року - 33 818,18 грн.; середньоденна заробітна плата складає 2 092,53 грн., середньомісячна заробітна плата - 46 035,66 грн. (а. с. 25). Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як визначено у 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон), до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. За положеннями ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Як визначено у ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідач як роботодавець, у порушення вимог ст. 116 КЗпП України, не виплатив позивачу при звільнені заборгованість із заробітної плати, у тому числі, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем вказані вимоги законодавства не виконані - в день звільнення позивача не здійснено виплату заробітної плати останньому в повному обсязі. На день звільнення позивача була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 282 233,09 грн., що підтверджується повідомленням ДП «Управління справами Фонду державного майна України» про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. Після звільнення та під час судового розгляду відповідач частково виплатив заборгованість по заробітній платі. З доданих позивачем доказів та розрахунків вбачається, що загальна сума виплаченої заробітної плати становить 215 873,99 грн. При цьому невиплачена сума заборгованості становить 50 134,10 грн., яка підлягає стягненню в судовому порядку. Посилання відповідача на те, що розмір заборгованості по заробітній платі складає 45 586,87 грн., суд не бере до уваги, оскільки відповідачем не надано належних доказів виплати заробітної плати позивачу, які б підтверджували заборгованість у вказаному розмірі. Як визначено у ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Згідно 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 50 134,10 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. За змістом ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Виходячи з того, що роботодавець не виплатив належні при звільнені позивачу суми та не надав належних доказів, що зазначені ним обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з позивачем, то, відповідно до ст. 117 КЗпП України, відповідач повинен компенсувати позивачу середній заробіток за час затримки виплати належних йому сум за шість місяців. Так, з урахуванням заяви про зменшення та збільшення позовних вимог від 27.02.2024 року, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 24.02.2023 року по 25.08.2023 року у розмірі 272 028,90 грн. Визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.1995 року № 348). Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100). Згідно п. 2 Розділу ІІ Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Отже, для випадків, передбачених ч. 1 ст. 117 КЗпП України, обчислення середньої заробітної плати проводиться виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи працівника, що передують звільненню. В свою чергу, п. 8 Розділу ІV Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 01.03.2023 року, [PERSON] за грудень 2022 року нараховано заробітну плату у розмірі 45 697,84 грн., за січень 2023 року - 33 818,18 грн.; середньоденна заробітна плата складає 2 092,53 грн., середньомісячна заробітна плата - 46 035,66 грн. Суд враховує, що на день звернення до суду з даною вимогою, редакція ст. 117 КЗпП України передбачає, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні виплачується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у день звільнення за шість місяців становить: 2 092,53 грн (середньоденна заробітна плата) х 130 робочих днів (кількість робочих днів за шестимісячний період з 25.02.2023 року по 25.08.2023 року) = 272 028,90 грн. Разом з тим, представник відповідача зазначив, що розмір середнього заробітку більше ніж вдвічі перевищує розмір заборгованості по заробітній платі, що є неспівмірним та суперечить засадам розумності, добросовісності та пропорційності. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 та зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно врахувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Разом з тим, суд зазначає, що така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року, коли редакція ст. 117 КЗпП України не передбачала обмеження підприємства, установи, організації у виплаті працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку шістьма місцям. Так, відповідно до ст. 117 КЗпП України в редакції закону до внесення змін від 01.07.2022 року, в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відтак, така позиція Великої Палати Верховного Суду була спрямована на захист роботодавця від зловживань з боку звільненого працівника щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. За таких обставин, оскільки станом на час ухвалення рішення та на дату звернення з даним позовом до суду редакція ст. 117 КЗпП України обмежує період за який підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку шістьма місяцями, то зменшення такого розміру ще й додатково судом протирічить принципу розумності. Отже, суд вважає за можливе відступити у спірних правовідносинах від висновку, викладеного у у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року. Отже, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.02.2023 року по 25.08.2023 року у розмірі 272 028,90 грн. При цьому суд зазначає, що відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. У постанові Великої Палати Верховного суду від 08.12.2021 року у справі №9901/407/19 зазначено, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Також у постанові Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі № 808/8156/14 зазначено, що в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків. Отже, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, позов [PERSON] до ДП «Управління справами Фонду державного майна України» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то судовий збір, який підлягав сплаті за подання цієї позовної вимоги, підлягає стягненню з ДП «Управління справами Фонду державного майна України» в дохід держави, а саме, у розмірі 968,96 грн. (відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору). Крім того, за подання до суду даного позову позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 2 176,23 грн., що підтверджується платіжними інструкціями від 01.08.2023 року та від 27.02.2024 року. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про задоволення позову, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2 176,23 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Як визначено у ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, витрати, пов`язані з розглядом справи, складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11 414,90 грн. Так, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача додано до позовної заяви: копію Договору про надання правової допомоги № 72-1/П від 19.05.2023 року, укладеного між Адвокатом Плужником М.В. (далі - Виконавець) та [PERSON] , (далі - Замовник); копію Додаткової угоди № 1 від 19.05.2023 року до Договору про надання правової допомоги № 72-1/П від 19.05.2023 року; копію Додатку № 1 до Додаткової угоди № 1 від 19.05.2023 року; розрахунок витрат на правову допомогу № 1 від 22.05.2023 року згідно з Додатковою угодою № 1 від 19.05.2023 року; копію акту надання послуг № 1 від 22.05.2023 року на суму 11 414,90 грн. та копію квитанції до прибуткового касового ордера № 72-1/П від 22.05.2023 року згідно з Додатковою угодою № 1 від 19.05.2023 року. Згідно п.п. 1.1., 1.3. Додаткової угоди № 1 від 19.05.2023 року до Договору про надання правової допомоги № 72-1/П від 19.05.2023 року, Виконавець та Замовник уклали Додаткову угоду про наступне: Виконавець зобов`язується надати консультаційну та правову допомогу Замовнику щодо стягнення невиплаченої заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Сторонами погоджено вартість окремих видів адвокатських послуг (Додаток № 1 до Додаткової угоди № 1 від 19.05.2023 року). У Додатку № 1 до Додаткової угоди № 1 від 19.05.2023 року Виконавець та Замовник узгодили вартість адвокатських послуг. Відповідно до акту надання послуг № 1 від 22.05.2023 року, Виконавцем були виконані наступні роботи (надані послуги): надання консультації - 1 шт. - 500,00 грн.; ознайомлення з документацією - 1 день - 500,00 грн.; підготовка позовної заяви про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку - шт. - 2 000,00 грн.; підготовка ціни позову - 1 шт. - 500,00 грн.; гонорар адвоката - 7 914,90 грн. Всього - 11 414,90 грн. Замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) немає. Відповідно до ч. 5 та ч. 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, у розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При цьому, суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц та від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У частині 3 ст. 141 ЦПК України визначене загальне правило розподілу судових витрат. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: approved