Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

25.03.2024 [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 86646,30 грн. заборгованості по заробітній платі з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів, 14222,90 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 5000 грн. моральної шкоди та 1000 грн. витрат на професійну допомогу. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [PERSON] працював у Пат «Стебницьке гірничо-хімічне підприємство «Полімінерал» з 03.01.2023 по 12.01.2024. З початку 2023 року підприємство почало із затримкою, нерегулярно та не в повному обсязі виплачувати [PERSON] заробітну плату. В порушення ст.110 КЗпП України відповідач не надавав позивачу дані, які зобов`язаний надавати при кожній виплаті заробітної плати. У зв`язку із ігноруванням відповідачем законних вимог позивача про виплату заробітної плати, 12.01.2024 [PERSON] звільнився з роботи за власним бажанням. Згідно даного наказу зобов`язано бухгалтерію підприємства виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 25 календарних днів також провести виплату всіх сум, що належать працівнику від підприємства. Розмір компенсації та розмір сум для виплати у наказі не вказано. Ні при звільненні, ні наступного дня відповідач не повідомив [PERSON] письмово про нараховані суми, належні при звільненні та не провів з ним відповідного розрахунку. Лише у відповідь на адвокатський запит, відповідач надав довідку від 26.02.2024 №98 про нараховану заробітну плату та інші виплати за 2023 рік до моменту звільнення [PERSON] . Як вбачається з даної довідки позивачу було нараховано 98846,30 грн. за 2023 рік та січень 2024, але виплачено лише 12200 грн. Утримання податків і обов`язкових платежів підприємство з цієї виплати не проводило. Тобто, підприємство виплатило [PERSON] лише 12200 грн. заробітної плати за працю у 2023 році, без оплати страхових внесків, незважаючи на те, що він протягом такого тривалого періоду постійно працював повний робочий день. Станом на день звільнення Позивача заборгованість відповідача із заробітної плати становить не менше 86646,30 грн. Оскільки звільненню 12.01.2024 передувала робота [PERSON] повні місяці у листопаді на грудні 2023 року, то середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за ці місяці. У листопаді 2023 року 22 робочих днів, нарахована заробітна плата 7390,45 грн., у грудні 2023 року 21 робочих дні, нарахована заробітна плата 7526,67 грн., середньоденна заробітна плата становить: 346,90 грн. кількість робочих днів за час затримки виплати з 12.01.2024 по 12.03.2024 становить 41 день, середній заробіток становить: 346,90 х 41 робочий день = 14222,90 грн. Внаслідок порушення конституційного права [PERSON] на оплату праці, не виплати заробітної плати в повному обсязі протягом усього тривалого часу роботи, при цьому у деякі місяці підприємством взагалі не виплачувалося заробітна плата, зверхнього ставлення відповідача до нього під час звернень про виплату зарплати, він поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів, необхідних йому для проживання протягом тривалого періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило його. Вважає, що розмір понесеної ним моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, становить 5000 грн. Крім цього, просить стягнути 1000 грн. витрат на правову допомогу. Процесуальні дії у справі: 26.03.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у цивільній справі, постановив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачам встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Ухвалою суду від 29.04.2024 розгляд справи відкладено на 13.05.2024 для забезпечення права відповідача на подання відзиву на позовну заяву. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Встановлено судом: [PERSON] з 03.01.2023 по 12.01.2024 перебував у трудових відносинах з відповідачем. На підставі наказу №21к про припинення трудового договору (контракту) від 12.01.2024 позивач був звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, у відповідності до ст.38 КЗпП України. Зобов`язано бухгалтерію підприємства виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку тривалістю 25 календарних днів за період робот з 03.01.2023 по 12.01.2024, а також провести 12.01.2024 виплату всіх сум, що належать працівнику від підприємства. Як стверджує позивач, з початку 2023 року відповідач із затримкою проводив виплату заробітної плати. Як вбачається з довідки №98 від 26.02.2024 дохід [PERSON] складає 98846,30 грн., утримання 19275,03 грн., сума до виплати 79571,27 грн., виплачено станом на 23.02.2024 12200 грн. З таких підстав, розмір заборгованості по заробітній платі становить: 86646,30 грн. заборгованості по заробітній платі з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів в розмірі 14222,90 грн. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Статтею 103 КЗпП України передбачено, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Згідно ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. При цьому, відповідно до п.6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду. Враховуючи вищенаведене, вимога позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 86646,30 грн. з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів є підставною та підлягає задоволенню. Крім цього, спір між сторонами виник з приводу права позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому до правовідносин, котрі склалися між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Закону України «Про оплату праці», Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Згідно із ст.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст.94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно зі ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто передують дню звільнення працівника з роботи. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини ( ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивач в період з 03.01.2023 по 12.01.2024 перебував у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений за власним бажанням. Позивач, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на довідку №98 від 26.02.2024 та наказ №21к від 12.01.2024, які видані відповідачем та з яких вбачається, що при звільненні позивача з роботи відповідачем не було проведено повного розрахунку. Не виплачено заробітну плату за період з 03.01.2023 по 12.01.2024 та компенсацію за невикористані 25 календарних днів відпустки. Оскільки розрахунок з позивачем мав бути здійснений відповідачем у день звільнення 12.01.2024, то розрахунок відшкодування відповідно до ст.117 КЗпП України слід проводити за період з 12.01.2024 і в межах шестимісячного строку, визначеного у ст.117 КЗпП України). При цьому, при розрахунку оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з положень, наведених у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100. Виходячи з виданої відповідачем довідки про заробітну плату позивача №98 від 26.02.2024, заборгованість відповідача перед позивачем складає 86646,30 грн. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача слід розраховувати з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата (тобто, якщо подія відбулась у червні, то за основу слід взяти попередні два місяці листопад та грудень), а, відтак, складає: (7390,45 грн + 7526,67 грн): 43 (робочих дні) = 346,90 грн, де 7390,45 грн заробітна плата за листопад 2023, 7526,67 грн - заробітна плата за грудень 2023 року; 43 дні - це загальна сума робочих днів в листопаді та грудні 2023 року. Враховуючи принцип диспозитивності, тривалість невиплати позивачу належної йому до виплати заробітної плати, відсутність відомостей про погашення відповідачем заборгованості, суд вважає за необхідне вийти на межі позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнувши з відповідача середній заробіток за період з 12.01.2024 по час ухвалення судового рішення, задля повного захисту прав та інтересів позивача. Розраховуючи розмір середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, суд враховує, що згідно із ст. 50 КЗпП України тривалість робочого часу для найманих працівників має бути не більше 40 годин у тиждень. Так, при 5-денному робочому тижні з двома вихідними днями тривалість робочого дня не перевищує 8 годин. Кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 12.01.2024 по 14.05.2024 (період про яки просить позивач) складає 86 робочих днів. Відтак, розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 12.01.2024 по 14.05.2024 становить 29833,40 грн (із розрахунку 346,90 грн. (середньоденний заробіток позивачки) х861 робочий день часу затримки розрахунку при звільненні. Беручи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки виплати такої заборгованості, суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача в сумі 29833,40 грн, яка і підлягає відшкодуванню з роботодавця. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити. Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди слід врахувати наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер неправомірних дій відповідача, його поведінку після невиплати заробітної плати, тривалість порушення прав позивача, як наслідок порушення нормального ритму життя, нормальних життєвих зв`язків, тяжкість вимушених змін, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. А тому, враховуючи вимоги п.п.3,5,6,9,13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 1000 грн моральної шкоди. Ухвалюючи рішення в частині вимог позивача про відшкодування понесених судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України). За змістом ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом з тим ч.3 ст.137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Представником позивача у позовній заяві зазначено, що витрати на правничу допомогу становлять в розмірі 1000,00 грн, та в якості підтвердження до суду було надано договір про надання правничої допомоги від 28.10.2023, акт №1 від 13.02.2024 прийняття-передачі наданих послуг, квитанцію до прибуткового касового ордера №001. Позовні вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено в повному обсязі, а відтак, враховуючи предмет позову, незначну складність справи, час витрачений адвокатом для надання послуг, з урахуванням обсягу роботи, та кількості годин, необхідних, з точки зору суду, для його виконання фахівцем у галузі права, а також те, що розгляд справи здійснюється в спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 1000 гривень. Підстав для зменшення розміру судових витрат не встановлено. Вирішуючи питання про стягнення судового збору, суд зазначає наступне. Позивачем у позовній заяві заявлено дві вимоги майнового характеру стягнення заборгованості з виплати заробітної плати в сумі 86646,30 грн, грн., стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 14222,90 грн. та відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з такою невиплатою в сумі 5000 грн. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, зокрема у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, при подачі позову про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, позивач був звільнений від сплати судового збору в цій частині. Разом з тим, відповідно до абз. 2 п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року за №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 176 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Як зазначено вище, ціна позову при зверненні до суду становила 100869,20 грн., а відтак, позивач зобов`язаний був сплатити судовий збір, з врахуванням ціни позову, 1211,20 грн., проте, як вказано вище, при подачі позову був звільнений від сплати судового збору. За таких обставин, у відповідності до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн судового збору.

Outcome: approved