Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. 03.10.2023 до Малинського районного суду Житомирської області звернувся представник позивача адвокат Васильєв П.С., який діє в інтересах [PERSON] на підставі Ордеру на надання правничої допомоги серії АЕ №1166447 від 30.11.2022, з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якої зазначив наступне. З січня 2017 року по серпень 2022 року [PERSON] працював у ТОВ «Домобудівельна Компанія «Фундамент». З березня 2022 року та по день звільнення відповідачем не було проведено розрахунок заробітної плати з позивачем. Внаслідок цього утворилася заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 74998,00 грн. 11.09.2023 відбулося погашення боргу, однак [PERSON] не було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. На підставі вищезазначеного [PERSON] подано до суду позовну заяву про стягнення середнього заробітку. Позивачем для\~розрахунку середнього\~заробітку взято\~період січень\~2022\~-\~лютий 2022 року,\~виходячи з розміру\~середньоденної заробітної\~плати \~818,75\~грн. (19012,10 + 12919,25/39, де 39 це робочі дні у вказаний період). Для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід враховувати кількість робочих днів затримки розрахунку. Таким чином, час затримки розрахунку із позивачем на день ухвалення рішення становить 560 робочих днів: з 01.03.22 по 11.09.23 (включно). Згідно з вимогами ст.117 КЗпП України, період розрахунку середнього заробітку не повинен перевищувати шести місяців. Тому для розрахунку суми середнього заробітку позивачем взято період з 01.03.2022 по 01.08.2022 (включно), тобто 184 дні, з яких 132 робочі. Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача становить 108075,00 грн. (818,75 грн.* 132). Вимогами позову представник позивача просить стягнути з ТОВ «Домобудівельна Компанія «Фундамент» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2022 по 01.08.2022 (включно) у розмірі 108075,00 грн.; судові витрати з оплати послуг адвоката у розмірі 20% від суми коштів, визначених судом у рішенні, ухваленому за результатами розгляду даного спору. Явка сторін по справі: Позивач та представник позивача адвокат Васильєв П.С. в судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи наявна заява від представника позивача про проведення розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов [PERSON] не подав, жодних заяв, клопотань від представник ТОВ «ДБК «Фундамент» до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, всі обставини, на які сторона посилалась як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги\~ [PERSON] підлягають частковому\~\~задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Згідно з записами трудової книжки [PERSON] , [INFO] , 16.01.2017 призначений, а 25.08.2022 звільнений з роботи за власним бажанням з ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» згідно зі ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №191-к від 25.08.2022 (а.с.8 зворот-9). Згідно з відомостями з Пенсійного фону України за формою ОК-7, розмір заробітної плати [PERSON] , сплаченої ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» становить: 2017 рік 71154,68 грн., 2018 рік 109193,92 грн., 2019 рік 139038,43 грн., 2020 рік 137727,75 грн., з березня 2022 року виплату заробітної плати припинено (а.с.5-6). На підтвердження погашення боргу із заробітної плати 11.09.2023 позивачем долучено до матеріалів справи повідомлення від банківської установи (а.с.6 зворот-8). На виконання вимог ухвал суду про витребування документів від 21.03.2024 та від 01.05.2024, представником відповідача адвокатом Проценком Р.В., який діє в інтересах ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АА №1231683 від 30.08.2022, подано до суду клопотання про приєднання довідки про розмір заборгованості на день звільнення [PERSON] 26.08.2022 становить 74909,76 грн. (а.с.71). Також, на підтвердження розрахунку заборгованості перед позивачем 11.09.2023 представником відповідача надано платіжні інструкції, а саме: №126512 на суму 9660,00 грн. (а.с.72), №126513 на суму 10465,00 грн. (а.с.73), №126514 на суму 15091,30 грн. (а.с.74), №126515 на суму 15304,74 грн. (а.с.75), 126515 на суму 15304,74 грн. (а.с.76), №126516 на суму 10465,00 грн. (а.с.77), №126517 на суму 10399,99 грн. (а.с.78), №126518 на суму 3523,73 грн. (а.с.79). На підтвердження вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу до позову долучено договір про надання юридичних послуг від 10.11.2022, додаткову угоду до договору від 20.09.2023, акт приймання-передачі юридичних послуг від 20.09.2023 (а.с.11-12). Мотиви та застосовані норми права. Згідно з частиною першою статті\~15, частиною першою статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.81 ЦПК України). Статтею 43 Конституції України\~передбачено,\~що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.ст. 115, 116 КЗпП України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Згідно з роз`ясненнями, викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За діючою в площині цивільного судочинства презумпції винуватості відповідача (на відміну від кримінального судочинства, де діє презумпція невинуватості) тягар доказування лежить саме на відповідачеві. Тим більше, в площині трудових правовідносин безумовно тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого акумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт. Судом встановлено, що розмір заборгованості ТОВ «Домобудівельної компанії «Фундамент» по заробітній платі [PERSON] виплачено 11.09.2023, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями. Відповідно до\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений\~частиною першою\~цієї статті. Відшкодування,\~передбачене статтею\~117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України,\~позивач не\~повинен доводити\~розмір майнових\~втрат,\~яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, відповідно до п.5 розд. IV порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз.1 п.8 розд. IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку. Кількість фактично відпрацьованих, протягом останніх двох календарних місяців робочих днів становить 39\~днів (у січні та лютому 2022 року). Отже, розмір середньої заробітної плати за один робочий день відповідно до абзацу 1 пункту 8 зазначеного вище Порядку розраховується шляхом ділення нарахованої заробітної плати за два останні відпрацьовані\~календарні місяці (19012,10 грн.+12919,25=31931,35) на число відпрацьованих робочих днів за вказані останні календарні місяці, та відповідно становить 818,75 грн. Кількість робочих днів за період з 27.08.2022 (наступний день після звільнення) по 11.09.2023 (дата виплати заробітної плати) становить 381 календарний день, 271 робочий день. В силу вимог ст. 116 КЗпП вкзаний період не повинен перевищувати шести місяців, а тому з 27.08.2022 по 27.02.2023 складає 132 робочі дні. Абзацом 1 п. 8 Порядку, встановлено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, отже 818,75 грн. * 132 дні = 108075,00 грн. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 108075,00 грн. Дана сума\~обрахована без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що узгоджується із роз`ясненнями, які надані судам у п.6 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,\~оскільки справляння\~і сплата\~прибуткового податку\~з громадян\~є відповідно\~обов`язком\~роботодавця та\~працівника,\~суд визначає\~зазначену суму\~без утримання\~цього податку\~й інших\~обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині судового рішення. Статтею 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу адвоката, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.133\~ЦПК\~України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 8 ст.\~141\~ЦПК\~України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ст.\~137\~ЦПК\~України витрати,\~пов`язані\~з правничою\~допомогою адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави.\~За результатами\~розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, Верховний Суд у своїй постанові від 27.07.2022 по справі № 686/28627/18 дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору. Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). В матеріалах справи наявний Акт приймання-передачі послуг від 20.09.2023, згідно з яким зазначено, що адвокат надав, а замовник прийняв юридичні послуги щодо : - складання та подання позовної заяви до суду щодо стягнення з ТОВ «ДБК «Фундамент» на користь замовника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 108075,00 грн.; - участь у розгляді справи у режимі відеоконференції; - підготовка та подання усіх необхідних документів до суду (а.с.23 зворот). У Додатковій угоді до договору про надання юридичних послуг адвокатом від 20.09.2023 зазначено, що при задоволенні позову (повністю або частково) замовник сплачує на користь адвоката 20 % від суми коштів (боргу), визначених (стягнутих) судом у відповідному судовому рішенні за наслідками розгляду позову (а.с.23). Отже, виходячи з умов вищезазначеної угоди, відповідач повинен сплатити представнику позивача 20% від стягнутої суми, що становить 21615,00 грн. Вказаний вид оплати є «гонораром успіху» за досягнення позитивного результату для клієнта. Чинне законодавство хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як «гонорар успіху», проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) фактично дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові також зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Аналогічним чином тлумачить це питання і Європейський суд з прав людини, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96), свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними. Таким чином зобов`язання, які склалися між адвокатом та позивачем у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату «гонорару успіху» не є\~обов`язковими\~для суду\~при вирішенні\~питання про\~розподіл судових\~витрат та\~покладення таких\~витрат на\~іншу сторону\~справи, оскільки в такому випадку суд застосовуючи відповідні положення процесуального законодавства, зокрема частин четвертої - п`ятої статті 137 ЦПК України, може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат. Судом задоволено позовні вимоги в розмірі 108075,00 грн., а тому враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, підлягає задоволенню стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при поданні позовної заяви до суду, що становить 1080,75 грн. \~ \~

Outcome: partial