Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

Зміст позовних вимог У березні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, Акціонерного товариства «Завод «Маяк», в якій просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у сумі 313 873,71 гривень за період з 14.02.2020 (день ухвалення судового рішення) по 06.03.2024 (день фактичного розрахунку), а також стягнути понесені судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач у 2019 році звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Завод Маяк» про стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. 14 лютого 2020 року рішенням Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/15153/19 позовні вимоги задоволено, стягнуто з Акціонерного товариства «Завод Маяк» на користь [PERSON] : 24279 грн 13 коп. - невиплаченої своєчасно заробітної плати та 286713 грн 08 коп. - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні і 2881 грн 50 коп. - правничої допомоги. 17 березня 2020 року рішення набрало законної сили. 17 березня 2020 року видано виконавчий лист. 08 квітня 2020 року було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] та прийнято до примусового виконання виконавчий лист. 06 березня 2024 року виконавчою службою в примусовому порядку списані кошти з рахунків боржника та перераховано позивачу на підставі рішення суду. Тобто, виконання судового рішення було 06.03.2024. Позивач вважає, що мало місце невиконання протягом з 14.02.2020 (день ухвалення судового рішення) по 06.03.2024 (день фактичного розрахунку) судового рішення з вини відповідача. Відповідно до розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати по день фактичного розрахунку за період з 14.02.2020 по 06.03.2024 становить 769 520,08 грн. (742,78 х 1036 р.д.). Період (включно): 14.02.2020 - 06.03.2024. Робочих днів: 1036 днів. Позивач вказує, що він 5 років не міг отримати зароблені власні кошти, здійснював усі можливі заходи для стягнення боргу із заробітної плати, укладав платний договір з адвокатом про надання професійної допомоги з метою підготовки позову та інших процесуальних документів, у тому числі представництва інтересів в суді, підготовка інших документів до виконавчої служби. Саме на відповідачеві лежить вина з приводу невиплати позивачу заробітної плати. Позивач зменшує вдвічі розмір середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 769 520,08 грн до 313 873,71 грн. Рух справи Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 01 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. 12 квітня 2024 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Фактичні обставини справи, встановлені судом Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року у справі № 754/15153/19 позовні вимоги [PERSON] задоволено, стягнуто з акціонерного товариства «Завод Маяк» на користь [PERSON] : 24279 грн 13 коп. - невиплаченої своєчасно заробітної плати та 286713 грн 08 коп. - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні і 2881 грн 50 коп. - правничої допомоги. 17 березня 2020 року рішення набрало законної сили та в цей же день видано виконавчий лист. 08 квітня 2020 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № [NUMBER] щодо примусового виконання виконавчого листа № 754/15153/19. 08 березня 2024 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що 06 березня 2024 року фактично повно виконано рішення суду та стягнуто з відповідача на користь позивача 313 873,71 грн у виконавчому провадженні № [NUMBER]. Норми права та мотиви суду Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. За приписами частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 березня 2020 року у справі № 569/6583/16-ц виклав правовий висновок, згідно з яким закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи. Таким чином, враховуючи, що за рішенням Деснянського районного суду міста Києві від 14.02.2020 з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення, тобто по 14.02.2020, відповідно 14.02.2020 не може бути включено у період, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за даним позовом. Окрім того, приписами частини першої статті 117 КЗпП України встановлено обмеження періоду стягнення середнього заробітку за весь час затримки, який не може перевищувати період більший за шість місяців. Також слід зауважити, що Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 березня 2020 року у справі № 569/6583/16-ц виклав правовий висновок, згідно з яким закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи. Втім, встановлений статтею 117КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. У пунктах 87, 91-92 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду визначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Враховуючи обставини справи та характер спірних правовідносин, розмір простроченої заборгованості із заробітної плати позивача, який становив 24279,13 грн, а також розмір вже отриманої позивачем за рішенням суду суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 286713,08 грн, тривалість часу затримання розрахунку, суд дійшов висновку про наявність об`єктивних підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 313873,71 грн до 24279,13 грн, що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості та вже отриманими коштами, а також буде відповідати принципам справедливості та співмірності. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24279,13 грн. При цьому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку визначена без урахування податків та інших обов`язкових платежів. Розподіл судових витрат здійснюється судом відповідно до положень ст.141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial