Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

У лютому 2024 року позивач звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про відшкодування витрат на поліпшення майна, в якій просила стягнути з відповідача на її користь 508\~675 грн. в рахунок відшкодування вартості витрат, здійснених невід`ємних поліпшень квартири [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалась на те, що 27 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно вищевказаного договору [PERSON] квартира належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. У лютому 2018 року [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Так рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2021 року по справі №204/1035/18 витребувано у позивача на користь відповідача квартиру за адресою: [ADDRESS] , що придбана нею за договором купівлі-продажу від 27 липня 2015 року та визнано за [PERSON] право власності на зазначену квартиру. Однак, з 25 липня 2015 року до лютого 2018 року позивачем було здійснено капітальний ремонт спірної квартири. На час придбання нерухомого майна, квартира знаходилась у непридатному для проживання стані. За вказаний період позивачем на поліпшення майна було витрачено 441\~106,98 грн., зазначена сума не відповідає реальним витратам, оскільки певні квитанції були втрачені або не збережені. Таким чином, у результаті шахрайських дій було продано позивачеві квартиру, вона зробила у ній капітальний ремонт та витратила на нього грошові кошти, однак наразі квартира була витребувана у останньої, у зв`язку із чим позивач несе матеріальні збитки. Ухвалою суду від 22 лютого 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. 26 березня 2024 року на адресу суду засобами поштового зв`язку надійшов від представника відповідача адвоката Логвінова С.С. відзив на позовну заяву у якому останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначив, що 27 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згодом, 04 вересня 2015 року [PERSON] змінила ПІБ на [PERSON] . Натомість власником квартири був [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на всю квартиру, єдиним спадкоємцем померлого є [PERSON] . Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2021 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину видане на ім`я [PERSON] та витребувано у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, звертає увагу суду на те, що надані позивачем документи на підтвердження здійснених поліпшень квартири є такими, які мають характер штучно створених та які не відносяться до невід`ємних поліпшень; надані позивачем документи підписані неіснуючим директором та є фіктивними, у зв`язку з чим не можуть сприйматись судом як доказ. Також стороною відповідача наголошено та тому, що позивач не була добросовісним набувачем спірної квартири, що було встановлено Верховним судом при розгляді справи №204/1035/18, а тому не може заявляти таких вимог як відшкодування витрат на поліпшення майна. Відповідач вважає, що наданий позивачем звіт є неналежним доказом та вважає, що позивачем невірно встановлено вартість і просив суд призначити по справі судову експертизу. 08 квітня 2024 року на електронну пошту суду від представника позивача адвоката Данильченко М.С. надійшла відповідь на відзив у якій заначено, що документи надані суду на підтвердження понесених витрат на поліпшення майна є такими, що відповідають дійсності та прийнятим нормам. На заперечення відповідача відносно того, що договір є суб`єктивною позицією, яка не тягне за собою недійсність договорів, позивач зазначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відносно заперечень відповідача щодо добросовісного набувача позивач вказує на те, що саме у цій справі суд має вирішувати зазначене питання. Стосовно клопотання відповідача про проведення експертизи, на думку позивача, поставлені відповідачем питання не стосуються предмету спору. 01 травня 2024 року представником відповідача адвокатом Логвіновим С.С. подано до суду заперечення на відповідь на відзив у яких зазначено, що позивач станом на сьогодні і досі проживає у спірній квартирі, чим наносить [PERSON] збитки, оскільки останній не може користуватись своєю власністю. Оскільки позивач і досі проживає в спірній квартирі, її вимога про відшкодування витрат на поліпшення майна є передчасною, оскільки невідомо у якому стані вона передасть [PERSON] нерухоме майно. Відповідач наголошує суду, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вона здійснювала ремонтні роботи. Задля встановлення об`єктивного розміру витрат на поліпшення майна відповідач наполягає на проведенні судової експертизи. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Розглядаючи клопотання представника відповідача адвоката Логвінова С.С. про перехід розгляду справи зі спрощеного позовного провадження на розгляд справи за правилами загального позовного провадження, суд зазначає наступне. Частиною 2,4,5,6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. Відповідно до ч.4 ст.277 ЦПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про залишення заяви відповідача без задоволення або розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Згідно ч.7 ст. 277 ЦПК України частини друга - шоста цієї статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження. Згідно ч.3 ст. 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Пунктом 5 ч.4 ст.274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Судом встановлено, що позовна заява подана з підстав, пов`язаних з відшкодуванням шкоди в розмірі 508\~675,00 грн. В силу норм ч.1 ст.277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. При цьому відповідне клопотання позивача не є обов`язковим. Дана справа не є справою, що зазначена у ч.4 ст.274 ЦПК України, а відтак, може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того, вирішуючи питання про розгляд даної справи саме в порядку спрощеного позовного провадження судом враховано значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, кількість сторін та інших учасників справи, інші обставини передбачені ч.3 ст.274 ЦПК України. Отже, виходячи з викладеного та враховуючи, що категорія заявлених позовних вимог відноситься до справ, які можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі жодним чином не вимагають проведення судового засідання, допиту свідків, надання сторонами пояснень, тощо. Представник відповідача у своїй заяві не надав жодних доводів та аргументів щодо необхідності зміни порядку розгляду справи, зважаючи на предмет доказування та ціну позову, а лиш зазначив, що в процесі розгляду справи\~може виникнути питання про проведення судової експертизи з приводу встановлення реальної вартості витрат. Тому, суд вважає\~за необхідне\~залишити заяву\~відповідача про\~розгляд справи\~в порядку\~загального позовного\~провадження,\~без задоволення,\~як і\~клопотання про\~призначення експертизи,\~оскільки остання призначається у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Окрім того, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 27 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу відповідно до якого продавець [PERSON] передає у власність покупцю [PERSON] належну їй на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] , а покупець приймає у власність зазначену вище квартиру і сплачує за неї грошову суму за ціною та на умовах, встановлених у договорі (а.с.89-90). Позивачем зазначалось та не заперечувалось відповідачем, що 04 вересня 2015 року [PERSON] змінила прізвище та ім`я на [PERSON] , відповідне підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] виданим 04 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Авдіївського міського управління юстиції у Донецькій області (а.с.85). З матеріалів справи вбачається, що 05.04.2018 року до ЧЧ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява від громадянки [PERSON] про те, що в липні місяці 2015 року невстановлена особа, шляхом обману та зловживання довірою, заволоділа квартирою за адресою: [ADDRESS] . 05.04.2018 року вказані відомості внесено до ДРДР за №12018040680000600 за ч.1 ст.190 КК України. Постановою старшого слідчого СВ Чечелівського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області Олійник В.В. 28 квітня 2018 року винесено постанову про закриття кримінального провадження №№12018040680000600 від 05.04.2018 року у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.11-12). Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2021 року у цивільній справі №204/1035/18 встановлено факт, що [PERSON] , який помер [INFO] є двоюрідним племінником [PERSON] ; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] від 20.07.2015 року, виданого на ім`я [PERSON] приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 998; витребувано у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.117-118); зазначене рішення суду першої інстанції постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року залишено без змін (а.с.119-122). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2023 року у цивільній справ №204/1035/18 рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2021 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року в частині заявлених позовних вимог до [PERSON] скасовано, провадження у справі в цій частині закрито. В іншій частині рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2021 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року залишені без змін. Поновлено\~дію рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року\~в нескасованій частині (а.с.123-137). Вищезазначеною постановою Верховного Суду України було встановлено, що [PERSON] \~придбала спірне майно у\~ [PERSON] \~на підставі\~договору купівлі-продажу квартири, укладеного з особою, якої не існує, і яка фізично укласти договір не могла і одночасно з цим, Верховний Суд не погоджується з доводами заявниці, що суди встановили, що вона є\~добросовісним набувачем, оскільки лише посилання судів на статтю 388 ЦК України не є визнанням добросовісності кінцевої набувачки. Суд зазначає, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, (статті 3 ЦПК України), тому суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Тлумачення частини третьої статті 390 ЦК України дає підстави дійти висновку, що витрати, про які вказується у цій частині по-перше, стосуються утримання або збереження майна; по-друге, вони мають бути необхідними, а не зайвими або навіть корисними; по-третє, мають бути здійсненими добросовісним або недобросовісним набувачем (володільцем). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 травня 2018 року у справі № 910/15521/17 зроблено висновок, що «під поняттям «необхідні витрати» розуміються тільки ті витрати, які необхідні для забезпечення нормального стану та зберігання майна з урахуванням його зношеності. Отже, інші витрати, тобто не «необхідні», відшкодуванню не підлягають». Застосування положень частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №444/1725/16-ц, провадження № 61-31110св18. Згідно із договору купівлі-продажу квартири від 27 липня 2015 року, у пункті 4 зазначено, що покупець ( [PERSON] ) стверджує, що володіє достатньою інформацією про відчужувану квартиру, задоволена її якісним станом, встановленим шляхом внутрішнього огляду до укладення договору, нею не виявлено під час огляду будь-яких дефектів та недоліків, про які не було повідомлено продавцем ( [PERSON] ). Продавець та покупець зовнішнім оглядом встановили, що вищезазначена квартира відповідає плану та стану, зазначеному у технічному паспорті, вона не підлягала реконструкції та внутрішньому переплануванню, самовільних прибудов, переобладнання в квартирі не має. Отже суд звертає увагу на той факт, що позивач не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме вона здійснила будь-які покращення квартири та такі покращення потребувались або були\~необхідними, а не зайвими або навіть корисними. На підтвердження вимог про відшкодування витрат на поліпшення майна, яке пов`язано з ремонтними роботами квартири, позивачем [PERSON] надано, звіт про оцінку суми фактичних витрат понесених [PERSON] на поліпшення квартири [ADDRESS] , які не можуть бути відокремлені від майна; суми, на яку збільшилась вартість квартири [ADDRESS] внаслідок поліпшення майна здійсненого за рахунок [PERSON] , який було складено та виконано 07.02.2024 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Експертна оцінка майнових прав» (а.с.14-100) у якому визначена: сума фактичних витрат понесених [PERSON] на поліпшення квартири [ADDRESS] , які не можуть бути відокремлені від майна складає 441\~106,98 грн.; сума, на яку збільшилась вартість квартири [ADDRESS] внаслідок поліпшення майна здійсненого за рахунок [PERSON] складає 508\~675,00 грн. Однак вищезазначений доказ, суд не може взяти до уваги, оскільки відсутні відомості про ринкову вартість квартири до та після проведення ремонтних робіт, не встановлено, який обсяг невід`ємних ремонтних робіт був проведений, які матеріали були використані та у якій пропорції відбулося збільшення вартості майна внаслідок таких поліпшень, а відтак вказаний документ не відповідає критерію належності доказів. Враховуючи викладе вище, суд приходить до висновку, оскільки підставою для відшкодування витрат добросовісному набувачу відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України є сукупність обставин, які позивачем доведено не було, позов не підлягає задоволенню. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 76-79 та 81 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed