Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

07.06.2023 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач є матір`ю малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Батьком дитини є відповідач, з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах без офіційної реєстрації шлюбу. Спільне життя з відповідачем припинено, сторони мешкають окремо та спільне господарство не ведуть. Син [PERSON] , після припинення шлюбних відносин, залишився проживати з матір`ю. У зв`язку з воєнним станом в державі та активними бойовими діями, позивач разом із сином змушені були виїхати з м. Нікополя та на даний момент фактично мешкають за адресою: [ADDRESS] . 15.12.2022 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». З моменту народження відповідач не бере участі у житті, вихованні та утриманні своєї дитини, не спілкується з сином, не цікавиться його життям, не опікується його здоров`ям. За часів спільного життя сторін, була наявна протиправна поведінка відповідача, який вчиняв сварки та конфлікти на регулярній основі. Неповнолітній [PERSON] був свідком таких дій батька, внаслідок чого перебував в постійному стресі. Дитина категорично відмовляється з ним спілкуватись, боїться, що відповідач силоміць забере його від матері. Натомість між позивачкою та сином встановлені міцні родинні зв`язки. [PERSON] виповнилось 12 років, і він висловлює бажання проживати разом з мамою. Відповідач нехтує своїми батьківськими обов`язками, не бере жодної участі в житті сина. Позивачка самостійно виховує дитину, син повністю перебуває на її утриманні, їй складно одній забезпечувати його усім необхідним. При цьому відповідач є здоровим і працездатним, має власний бізнес, отримує достатньо високий дохід, не має інших утриманців та аліментних зобов`язань, а тому в змозі надавати матеріальну допомогу своїй дитині. В моменти конфліктних ситуацій відповідач погрожує позивачці, що забере сина, і вона його більше ніколи не побачить. Декілька разів, з метою помсти та маніпуляцій, відповідач намагався силоміць забрати дитину. З урахуванням згаданого вище, а також з метою створення усіх умов для проживання, виховання та розвитку дитини, позивачка просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] з нею, та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 8500 грн. щомісяця, починаючи з моменту подачі позову і до повноліття дитини, а також стягнути судові витрати. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.06.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 35-36). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.12.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду (а.с.101-102). Позивач та її представник в судове засідання не з`явились. 15.05.2024 року до канцелярії суду надійшла заява представника позивача [PERSON] , згідно якої просить справу розглядати без його участі та без участі позивачки, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд їх задовольнити (а.с. 115). Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштовий конверт (а.с.114а). Відзиву на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходило. 15.05.2024 року на електронну адресу суду надійшла заява від представника Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради Сальвицького Р.І., згідно якої просить справу слухати у відсутності представника органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, просить винести законне та обґрунтоване рішення із забезпеченням найкращих інтересів малолітньої дитини (а.с.116-117). Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Справу розглянуто заочно у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутності сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку, необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М.С. проти України»). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ч. 2,4 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1160 (а.с.10). Шлюбні стосунки між сторонами були припинені, позивач та відповідач стали проживати окремо. Неповнолітній син [PERSON] залишився проживати разом з матір`ю. 15.12.2022 року позивач уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.12). Сторони проживають окремо та спільного господарства не ведуть. У зв`язку з активними бойовими діями в м. Нікополі, позивач разом з сином змушена була переїхати в більш безпечне місце. На теперішній час мешкають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором оренди нерухомого майна №11/05/22 від 11.05.2022 року (а.с.13-14) та актом прийняття - передачі об`єкта оренди від 11.05.2022 року (а.с.15). Згідно довідки №50 від 31.05.2023 року, наданої Відділом освіти Сихівського та Личаківського районів м. Львова, [PERSON] навчається в 6-Б класі середньої загальноосвітньої школи №49 м. Львова (а.с.59). Згідно характеристики за №145 від 31.05.2023 року, учень [PERSON] старанно навчається, вихований, ввічливий, уважний на уроках, виконує завдання вчителів. Має високий загальний розвиток, завжди охайно вдягнений та забезпечений усім необхідним. Мати приділяє належну увагу навчанню та вихованню сина, цікавиться його успіхами, відвідує батьківські збори, приділяє багато часу розвитку дитини. Батька в школі ніколи не бачили, навчальними успіхами дитини він не цікавиться, батьківські збори не відвідував. Зі слів дитини, батько з ним не спілкується, і тому він його майже не пам`ятає (а.с.60). Згідно протоколу опитування дитини, [PERSON] виявляє бажання проживати разом зі своєю мамою (а.с. 61-64). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 260001- вих.-99003 від 11.08.2023 року, спір між батьками малолітнього [PERSON] , щодо визначення місця проживання дитини відсутній, а тому орган опіки та піклування вважає за недоцільне визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. У своєму висновку Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради зазначили, що батько дитини [PERSON] , [INFO] , адреса реєстрації та остання відома адреса проживання: [ADDRESS] , на засідання комісії не прибув, хоча був належним чином повідомлений про час засідання. Присутній на засіданні комісії малолітній [PERSON] повідомив, що з батьком не спілкується, він йому не телефонує, матеріально не забезпечує (а.с.46). Наявність в суді позовної заяви про місце визначення дитини вже говорить про існування спору між батьками з даного питання, а тому висновок Органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо недоцільності визначення місця проживання дитини разом з матір`ю у зв`язку з відсутністю спору між батьками, не може бути прийнятий судом до уваги. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] постійно проживає разом з матір`ю [PERSON] та перебуває на її утриманні. Останнє місця проживання позивачки разом з дитиною за адресою: [ADDRESS] . Житлово-побутові умови за даною адресою відповідають необхідним санітарно-гігієнічним нормам. Умови проживання добрі, квартира облаштована побутовою технікою та належним чином мебльована. Складається з трьох кімнат, коридору, кухні та санвузла. Для дитини відведено окрему кімнату, в якій є місце для відпочинку, шафа для одягу, місце для підготовки уроків. Мати створила належні умови для виховання, розвитку, навчання та проживання дитини. [PERSON] забезпечений одягом, взуттям, належним харчуванням, речами першої необхідності (а.с.45 зворот). У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України на всій території України введено воєнний стан. З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. Отже, при вирішенні в умовах воєнного стану спору про місце проживання дитини, суд має враховувати пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, невід`ємність і пріоритет права дитини на життя, перебування її в безпечному середовищі. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у своїх постановах зазначає, що під час розгляду справ вказаної категорії суди мають ураховувати цілу низку обставин, зокрема: умови проживання, психоемоційний стан дитини, поведінку батьків щодо дитини, висновок органу опіки та піклування, погляди дитини, її індивідуальне сприйняття, оточення, становище, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, вік дитини, стан її здоров`я, сталі соціальні зв`язки дитини, місце її навчання, психологічний стан, бажання дитини на проживання з одним із батьків, особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною, можливість створення дитині умов для виховання та розвитку, тощо. При визначенні місця проживання дитини під час воєнного стану суд враховує пріоритет права дитини на життя, перебування її в безпечному середовищі та інші обставини. Правова позиція щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України, під час дії правового режиму воєнного стану в Україні, викладена у Постанові Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, Верховний Суд виходить з того, що сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їхніх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини, зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини) (статті 3, 6). З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». З урахуванням викладених обставин, надавши належну оцінку усім доказам у справі та не погодившись з висновком Органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, враховуючи, що в ході розгляду даної справи судом не встановлено наявності обставин, з якими законодавець пов`язує неможливість передачі дитини матері та винятковість ситуації, при перевазі права матері на проживання з нею дитини, створення матір`ю необхідних умов для розвитку дитини, вік дитини, суд вважає доцільним задовольнити позовні вимоги та визнати місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , що буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку у звичному для неї середовищі. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. Конституція України в статті 48 встановлює право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Основний Закон України покладає на батьків обов`язок утримувати дітей до їх повноліття (частина друга статті 51), у той же час сім`я, дитинство, материнство і батьківство перебувають під охороною держави (частина третя статті 51). Судовий захист майнових прав дитини передбачає звернення до відповідного судового органу з метою поновлення чи визнання її майнових прав, якщо ці права порушені, не визнаються чи оспорюються. На підставі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини відповідно до ст. 179 СК України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України. Виплата аліментів на дитину є виключним правом дитини та обов`язком батьків до її повноліття, затвердженим законодавством України. Згідно ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти стягуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З урахуванням діючого законодавства, наявності обов`язку щодо матеріального забезпечення дитини з боку обох батьків, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів для забезпечення поліпшення майнового становища дитини. При цьому обставин, які б вказували на неможливість відповідача надавати таку допомогу, судом не встановлено, ним самим не зазначено, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів у заявленому розмірі. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. на користь держави.

Outcome: approved