Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

11.09.2023р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 10 612 доларів США, з них: 10 400 доларів США 00 центів - заборгованість за розписками, та 212 доларів США 04 центи - три відсотки річних. Позов обґрунтований тим, що 10.11.2022р. позивач позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 15.01.2023р., на підтвердження чого відповідач надав власноручно складену та підписану розписку від 10.11.2022р. 15.11.2022р. позивач позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 19.11.2022р., на підтвердження чого відповідач надав власноручно складену та підписану розписку від 15.11.2022р. 24.11.2022р. позивач позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути у розмірі 4 400 доларів США до 25.12.2022р., на підтвердження чого відповідач надав власноручно складену та підписану розписку від 24.11.2022р. 20.03.2023р. позивач позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 24.03.2023р., на підтвердження чого відповідач надав власноручно складену та підписану розписку від 20.03.2023р. Проте, відповідач у порушення своїх зобов`язань вищезазначені грошові кошти не повернув та продовжує ухилятися від повернення коштів, а тому станом на день звернення до суду загальна заборгованість відповідача за вищезазначеними розписками становить 10 400 доларів США 00 центів. Вказував, що відповідач своєчасно не повернув суму позики, а тому зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме 3% річних від заборгованості, у наступних розмірах: - за розпискою від 10.11.2022р. у розмірі 19 доларів США 40 центів, виходячи із періоду прострочення з 16.01.2023р. по 08.09.2023р. (236 днів) та суми боргу 1 000 доларів США, процентної ставки - 3%річних. - за розпискою від 15.11.2022р. у загальному розмірі 72 долари США 25 центів, виходячи із періодів прострочення з 20.11.2022р. по 31.12.2022р. (42 дні) та з 01.01.2023р. по 08.09.2023р. (251 день), суми боргу 3 000 доларів США, процентної ставки - 3%річних. - за розпискою від 24.11.2022р. у загальному розмірі 92 долари США 94 центи, виходячи із періодів прострочення з 26.12.2022р. по 31.12.2022р. (6 днів) та з 01.01.2023р. по 08.09.2023р. (251 день), суми боргу 4 400 доларів США, процентної ставки - 3%річних. - за розпискою від 20.03.2023р. у розмірі 27 доларів США 45 центів, виходячи із періоду прострочення з 26.03.2023р. по 09.09.2023р. (167 днів) та суми боргу 2 000 доларів США, процентної ставки - 3%річних. А тому, посилаючись на ст.ст. 625, 1046, 1047 ЦК України, позивач просив позов задовольнити. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Відповідач в судові засідання 11.04.2024р. та 14.05.2024р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом: направлення судових повісток про виклик у судові засідання по зареєстрованому місці проживання відповідача, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України про виклик відповідача до суду. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі відповідача за наявними у справі доказами. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так, як вбачається з матеріалів справи, 10.11.2022р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки, власноручно складеної та підписаної відповідачем, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] взяв у борг у [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , грошові кошти у сумі 1 000 (одна тисяча) доларів США, зобов`язується повернути 15.01.2023р. 15.11.2022р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки, власноручно складеної та підписаної відповідачем, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] взяв у борг у [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , грошові кошти у сумі 3 000 (три тисячі) доларів США, які зобов`язується повернути до 19.11.2022р. 24.11.2022р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки, власноручно складеної та підписаної відповідачем, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 4 000 (чотири тисячі) доларів США, які зобов`язується повернути до 25.12.2022р. у розмірі 4 400 (чотири тисячі чотириста) доларів США. 20.03.2023р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки, власноручно складеної та підписаної відповідачем, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 2 000 (дві тисячі) доларів США, які зобов`язується повернути до 24.03.2023р. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення отриманих за договором позики коштів не виконав, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, за ним рахується заборгованість у розмірі 10 400 доларів США 00 центів (1 000 доларів США + 3 000 доларів США + 4 400 доларів США + 2 000 доларів США). За розрахунком позивача сума 3% річних, розраховані ним за формулою сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С- сума заборгованості, Д- кількість днів прострочення, становить в загальному розмірі 212 доларів 04 центи, а саме: - за розпискою від 10.11.2022р. у розмірі 19 доларів США 40 центів, виходячи із періоду прострочення з 16.01.2023р. по 08.09.2023р. (236 днів) та суми боргу 1 000 доларів США, процентної ставки - 3%річних. - за розпискою від 15.11.2022р. у загальному розмірі 72 долари США 25 центів, виходячи із періодів прострочення з 20.11.2022р. по 31.12.2022р. (42 дні) та з 01.01.2023р. по 08.09.2023р. (251 день), суми боргу 3 000 доларів США, процентної ставки - 3%річних. - за розпискою від 24.11.2022р. у загальному розмірі 92 долари США 94 центи, виходячи із періодів прострочення з 26.12.2022р. по 31.12.2022р. (6 днів) та з 01.01.2023р. по 08.09.2023р. (251 день), суми боргу 4 400 доларів США, процентної ставки - 3%річних. - за розпискою від 20.03.2023р. у розмірі 27 доларів США 45 центів, виходячи із періоду прострочення з 26.03.2023р. по 09.09.2023р. (167 днів) та суми боргу 2 000 доларів США, процентної ставки - 3%річних. Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку. Відповідач не подав до суду докази, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили б про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, ЗУ Про зовнішньоекономічну діяльність від 16.04.1991р., ЗУ Про валюту і валютні операції № 2473-VIII від 01.04.2023р. (далі - № 2473-VIII). Відповідно до ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц, зазначила, що при обрахунку трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Три відсотки річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Таким чином, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог щодо стягнення основної суми боргу, що становить 10 400 доларів США та 212 доларів США 04 центи - 3% річних. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3 880 грн. 70 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved