Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

[PERSON] звернулася в Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дітей. В обґрунтування своїх вимог вказує, що 14.11.2014 між нею та відповідачем був укладений шлюб, від шлюбу народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З часом стосунки між подружжям погіршились, позивачка вказує, що відповідач застосовував до неї та дітей психологічне, економічне та фізичне насильство. Позивачка декілька разів викликала поліцію, щодо відповідача було винесено заборонний припис, постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. При черговому виклику поліції була зроблена оцінка ризиків і визначено, що оцінка ризиків для позивачки з боку чоловіка є середнього ступеня, працівники поліції порадили позивачці подумати стосовно втечі до безпекового центру разом з дітьми. Вона з дітьми переїхала до своєї матері, після цього відповідач повністю самоусунувся від утримання дітей. Вказує, що на сьогоднішній день вона повністю утримує малолітніх дітей, піклується про них та забезпечує усім необхідним, а відповідач, вчиняючи насильство у сім`ї, своїми систематичними неприпустимими діями показав повну нездатність як виховувати, так і належно утримувати дітей, дбаючи про їхнє здоров`я та розвиток. Просить визначити місце проживання дітей разом з нею. Ухвалою суду від 31.07.2023 у вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 25 вересня 2023 року відповідач [PERSON] подав до Рівненського міського суду Рівненської області відзив на позовну заяву, в якому вказав, що протягом 10 років шлюбу завжди допомагав дружині доглядати за сином дружини від першого шлюбу та потім за двома спільними доньками, забезпечував сім`ю усім необхідним, натомість позивачка часто намагалась уникнути обов`язків по догляду за дітьми. Відповідач вказує, що позивачка вчиняла по відношенню до нього та дітей психологічне насильство, часом йшла кудись без попередження і відповідач залишався з дітьми на невизначений термін. В 2023 році дійшло до того, що позивачка викликала декілька разів поліцію без будь-яких на те причин, згодом забрала дітей та переїхала жити до своїх батьків, перешкоджала бачитись і спілкуватись з дітьми. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 27 вересня 2023 року позивачка подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що все, що вказане у відзиві відповідача на позовну заяву спростовується доказами, що додані до її позовної заяви, просить позов задовольнити повністю. 29 вересня 2023 року відповідач за первісним позовом подав до суду зустрічний позов до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про визначення місця проживання дітей. В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідачка за зустрічним позовом вчиняла по відношенню до нього та дітей психологічне насильство, часом йшла кудись без попередження і позивач за зустрічним позовом залишався з дітьми на невизначений термін. В 2023 році дійшло до того, що [PERSON] викликала декілька разів поліцію без будь-яких на те причин, згодом забрала дітей та переїхала жити до своїх батьків, перешкоджала бачитись і спілкуватись з дітьми. Також зазначає, що відповідачка за зустрічним позовом з дитинства має діагноз "епісиндром з частими розгорнутими терапевтично-резистентними нападами, хронічний церебральний арахноїдит, загострення", що мабуть вплинуло на її неприйнятну поведінку щодо нього та дітей. Просить визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з ним. Ухвалою суду від 26.10.2023 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про визначення місця проживання дітей, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дітей, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. 23.11.2023 [PERSON] подано відзив на зустрічну позовну заяву, згідно з яким заперечує щодо задоволення зустрічного позову у повному обсязі. Від [PERSON] 05.12.2023 надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якої не погоджується з доводами, викладеними у відзиві та просить зустрічний позов задовольнити. Ухвалою суду від 19.12.2023 у задоволенні клопотання [PERSON] про призначення судово-психіатричної експертизи відмовлено. Ухвалою суду від 25.01.2024 підготовче засідання відкладено, зобов`язано Службу у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради виконати вимоги ухвал суду від 31.07.2023 та 26.10.2023 щодо подання суду письмового висновку про розв`язання спору у справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дітей, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про визначення місця проживання дітей. 09 квітня 2024 року на адресу суду надійшов висновок Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради № 08-01-364/24 від 09.04.2024 щодо первісного позову та зустрічного позову, у якому вказано, що за результатами засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , доцільно визначити з матір`ю - [PERSON] . Ухвалою суду від 09.04.2024 підготовче провадження у справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дітей, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про визначення місця проживання дітей - закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив визначити місце проживання дітей з yt.. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. [PERSON] та його представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити вимоги зустрічного позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 14.11.2014 між [PERSON] до [PERSON] був укладений шлюб, що стверджується свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , виданим 06.04.2023 Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненській області Західного міжрегіонального управління про що внесено відповідний актовий запис за № 1770. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18.09.2018 Рівненським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис № 2338, [PERSON] народилась [INFO] , батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 03.06.2020 Рівненським міськрайонним відділом ДРАЦС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис № 1080, [PERSON] народилась [INFO] , батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Згідно з матеріалами справи сторони працевлаштовані та мають дохід. Відповідно до відповіді № 87 від 03.05.2023 із закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 11 інтелектуального напрямку Рівненської міської ради, батько малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] влаштовував дітей у садок, завжди турботливо ставиться до них, на даний час матір дітей [PERSON] в садок їх не приводить. Як слідує з відповіді Управління освіти виконавчого комітету Рівненської міської ради №30/01-20/Л/23 від 31.05.2023, [PERSON] та [PERSON] зараховані в ЗДО "Центр Пагінець" 26.05.2023. Рішенням Рівненського міського суду від 09.11.2023 у справі № 569/7276/23, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 26.05.2023 у справі №569/7526/23, провадження у справі про притягнення [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито, у зв`язку з малозначністю правопорушення. Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 26.05.2023 у справі №569/7526/23 встановлено: "В судовому засіданні [PERSON] вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, не визнав та пояснив, що ніяких протиправних дій на його думку не вчиняв. В судовому засіданні потерпіла [PERSON] зазначила, що її колишній чоловік порушив встановлений припис, турбував її перебуваючи в її частині помешкання, що являється порушенням припису працівників поліції серії АА №128333 Заслухавши пояснення [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи про адміністративні правопорушення, оцінивши їх в сукупності з іншими доказами, суд приходить до висновку про доведеність вини [PERSON] у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП." Крім того, відповідно до постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 17.03.2023 у справі №569/2450/23, провадження у справі про притягнення [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито, у зв`язку з малозначністю правопорушення та винесено усне зауваження. Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 17.03.2023 у справі №569/2450/23 встановлено: "В судовому засіданні [PERSON] свою вину визнав повністю, щиро розкаявся, просив суд суворо його не карати, оскільки вони з дружиною [PERSON] примирилися. Потерпіла [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій просила суд не притягувати її чоловіка [PERSON] до адміністративної відповідальності, оскільки вони примирилися та претензій до нього немає. Заслухавши [PERSON] в судовому засіданні, дослідивши адміністративні матеріали, суд вважає, що [PERSON] були вчинені адміністративні правопорушення передбачені ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вищенаведені докази в їх сукупності свідчать про наявність складу адміністративного правопорушення, відповідно ст. 9 КпАП України, в діях [PERSON] , тому він підлягає адміністративній відповідальності." Згідно постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 21.08.2023 у справі №569/10955/23, залишеної без змін постановою Рівненського апеляційного суду Рівненської області від 03.11.2023, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170, 00 грн. Згідно з ч. 4 ст. 82 України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені в резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Враховуючи те, що обставини щодо вчинення [PERSON] адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2 КУпАП були встановлені вказаними вище постановами суду, які набрали законної сили, а відтак не потребують доведенню. Також, як стверджується висновком психолога [PERSON] від 18.04.2024, складеного за запитом [PERSON] щодо психологічного обстеження її старшого сина від попереднього шлюбу - [PERSON] , [INFO] з метою оцінки його психологічного стану, за результатами діагностики сім?ї, помітні серйозні порушення у внутрішньо-сімейному спілкуванні, можливо, конфліктні відносини, зокрема негативне ставлення до батька, якого дитина не зобразила на малюнку, а запитання про нього викликало в дитини почуття пригнічення, сорому та підвищення тривожності. [PERSON] сприймає психологічну атмосферу у своїй сім?ї як сприятливу, де кожен член сім?ї має своє місце в ній, проте часто як нещасливу та недружну, аргументуючи це тим, що чує як тато кричить на маму. Емоційний стан дитини нестабільний. Негативним впливом на здоров?я дитини в сім?ї є відсутність почуття взаємної любові й поваги між батьками та виявлення цих почуттів у щоденних взаєминах. В дитини присутне почуття спільності із сім?єю бабусі та дідуся, в якій повністю реалізується потреба в захисті і любові. Своєю сім?єю він вважає маму, яка для нього є емоційно близькою людиною, сестричок та бабусю з дідусем, з яким він себе ідентифікує та намагається наслідувати. Запитання про батька викликало в нього низку негативних емоцій та сльози. Даниїл неодноразово був свідком конфліктних ситуацій між батьками, зі слів дитини, тато ображає маму, а для дитини є дуже травматичною ситуація, коли ображають на її очах рідну та емоційно близьку людину. Згідно заключення психолога [PERSON] від 18.04.2024, складеного за запитом [PERSON] щодо психологічного обстеження її доньки [PERSON] , [INFO] з метою оцінки її психологічного стану, [PERSON] дуже полюбляє малювати, віддаючи перевагу яскравим кольорам. За результатами діагностики сім?ї, можна сказати, що мама для неї є найбільш значимою та емоційно близькою людиною, дуже трепетно говорила про свою меншу сестричку та старшого братика, а також про свого дідуся, якого, зі слів дитини, вона дуже любить. Про тата, якого дитина не зобразила на малюнку, дитина не захотіла говорити, сказавши, що він на роботі, а потім додала, що тато поганий, бо свариться на маму. Марійка емоційна, її емоції безпосередні та спонтанні, помітна емоційна збудливість та тривожність ситуативного характеру. Помітно, що дівчинка дуже прив?язана до своєї матері. Для дитини цього віку вкрай важливим для її психічного здоров?я є психічне здоров?я її матері, тому свідком будь-яких форм насилля по відношенню до рідної, емоційно близької люлини, литина не повинна бути. Дитина потребує прикладу доброї емоційної регуляції, правильної оцінки її переживань, спокійної домашньої обстановки та задоволення всіх її базових потреб. Відповідно до довідки № 267/Д від 06.03.2024, виданої Благодійною організацією Одеським благодійним фондом "Шлях до дому", [PERSON] та її діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , постраждали від домашнього насильства та для них надаються послуги проживання, психологічного консультування та соціальної підтримки в Центрі захисту жінок "Aurora Women's Progect" Одеського благодійного фонду "Шлях до дому". Згідно консультаціного висновку психолога [PERSON] , складеного за час перебування [PERSON] з дітьми у притулку, слідує, що з аналізу роботи з сім?єю [PERSON] можна стверджувати, що всі говорять про кривдника, як одну й ту ж особу (батько, чоловік), який систематично вчиняв тиранічні, аб?юзерські аспекти вдома. Діти боялися повернення батька з роботи та до його повернення намагалися вже спати. Кривдник намагався впливати на свою сім?ю також й через біблійні закони, які тлумачив за своїми переконаннями з метою встановити контроль за поведінкою спільно проживаючих і ствердити свою владу над дружиною та дітьми. З проведеної роботи можна чітко зафіксувати ознаки психологічного насильства, які прослідковуються - у постійних образах з боку кривдника в бік дітей та мами; - у критиці, маніпулюванні, контролі над життям; у систематичних звинуваченнях, засудженні, словесних образах; обзиваннях нецензурними словами, приниженні; - ігноруванні як спосіб «покарання»; - у погрозах; - у забороні висловлювати свою думку; у вільному пересуванні поза домом та забороною у спілкуванні з близькими; в ізолюванні від спілкування з друзями та родиною, в контролі над спілкуванням через прочитання особистої пошти і повідомлень у соцмережах; у знеціненні, як людини, - у цілковитому контролі над усіма сферами життя. Прояви психологічного насильства щодо дітей чітко прослідковуються в образливих словах й приниженні дітей їхнім татом щодо їх успішності в навчанні, захоплень, інтересів, повсякденної поведінки, обзиваннях; присутність при постійних домашніх конфліктах, присутність при покаранні своє мами, ігнорування дітей як спосіб покарання. Згідно висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради № 08-01-364/24 від 09.04.2024 за результатами засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , доцільно визначити з матір`ю - [PERSON] . За приписами частин другої, восьмої, дев`ятої статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Під час вирішення спору, судом враховується, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращим інтересам дітей Слід зазначити, що суд може оцінювати думку малолітньої дитини в силу її віку не лише безпосередньо в судовому засіданні, але і через професійне посередництво, зокрема шляхом її опитування у присутності спеціаліста психолога, який має відповідну кваліфікацію та може проводити бесіди з дитиною і правильно передати та інтерпретувати її слова, з фіксацією його результатів для суду у вигляді висновків спеціаліста. Також необхідно вказати що вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності. Як було встановлено судом, відповідач за первісним позовом [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. На переконання суду проживання дітей разом із батьком не може слугувати позитивним прикладом для дітей та не відповідатиме якнайкращим інтересам дітей і не буде забезпечувати їхній розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Під час вирішення спору, суд також керується установленими та тривалими зв`язками матері з дітьми, з огляду на те, що вони тривалий час проживають разом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що діти мають більш глибокі почуття до матері. Відібрання дітей від матері може призвести до вкрай негативних наслідків. [PERSON] не довів обставин, за наявності яких визначення місця проживання дітей з ним матиме більш позитивний вплив на них. Таким чином, з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні та оцінені на предмет їх належності, допустимості та достовірності, суд приходить до висновку про обґрунтованість первісних позовних вимог про визначення місця проживання дітей з матір`ю і їх повного задоволення, та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог. Крім того, інші доводи позивача за зустрічним позовом, викладені у зустрічній позовній заяві не спростовують висновків суду про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та наявність підстав для задоволення первісного позову. Також суд звертає увагу, що беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, суд вважає, що визначаючи місце проживання малолітніх дітей сторін у цій справі з матір`ю, дійшов висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дітей,сприятиме їхньому повноцінному вихованню та розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. При цьому, судом враховується, що батько дітей, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їхнє здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Окрім того суд, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що первісний позов про визначення місця проживання дітей задоволено в повному обсязі, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом витрат по сплаті судового збору в сумі 1 073 грн 60 коп.

Outcome: approved