Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог, з внесеними змінами, [PERSON] 10.10.2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, поданим адвокатом Ліфшиць З.О., до [PERSON] , за участі третьої особи: Служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, в якому просив визначити з ним, батьком [PERSON] , місце проживання його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 07.09.2007 року, який було розірвано рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 07.09.2023 року у справі 537/3405/23. [PERSON] та [PERSON] мають двох спільних дітей: неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . З грудня 2021 року [PERSON] та [PERSON] проживають окремо, припинили шлюбні стосунки. Діти залишилися проживати з батьком - [PERSON] . Мати переїхала проживати за кордон України у Федеративну Республіку Німеччина (далі - ФРН). Тому [PERSON] звернувся до суду з позовом за захистом, просив визначити місце проживання обох дітей з ним. (т.1 а.с. 1-4). 26.02.2024 року [PERSON] подав заяву про зміну позовних вимог, в якій додав, що на теперішній час з ним в Україні проживає лише неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , а малолітня донька [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю [PERSON] у ФРН. За таких обставин [PERSON] просив суд визначити з ним (батьком) місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а також визначити з матір`ю [PERSON] місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.186-189). Короткий зміст відзиву на первісний позов . Короткий зміст зустрічного позову [PERSON] 12.01.2024 року представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - адвокат Цвик М.В. подала відзив на позов [PERSON] , в якому просила відмовити в задоволенні його первісного позову про визначення місця проживання їх двох спільних дітей з батьком. (т.1 а.с.72-79). Також 12.01.2024 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, поданим її представником адвокатом Цвик М.В., до [PERSON] , за участі третьої особи виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області як органу опіки та піклування, в якому просила визначити з нею, матір`ю [PERSON] , місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с. 84-92). В обґрунтування зустрічного позову та відзиву на первісний позов зазначено, що з 2003 роки [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, у 2007 році зареєстрували шлюб. Сторони від шлюбу мають двох дітей: неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . У зв`язку зі збройною агресією РФ 15.08.2022 року [PERSON] з донькою виїхала у ФРН, але вона продовжувала підтримувати сімейні стосунки з чоловіком. В лютому 2023 року [PERSON] з донькою повернулися додому в Україну. Але її чоловік [PERSON] влаштовував конфлікти. Далі [PERSON] дізналася, що чоловік їй зраджував. Тому шлюбно-сімейні відносини між ними були припинені. [PERSON] з двома дітьми повернулася у Німеччину. За позовом [PERSON] рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 07.09.2023 року було розірвано її шлюб з [PERSON] . У зв`язку зі збройною агресією РФ [PERSON] та її малолітня донька отримали право на проживання у Німеччині з 17.08.2022 року, а неповнолітній син - з 23.02.2023 року. [PERSON] має вищу освіту, до збройної агресії працювала фармацевтом у м. Кременчуці у ТОВ «Регіональна аптечна мережа РУАН». На теперішній час у зв`язку зі збройною агресією РФ проживає у Німеччині, де отримує допомогу, навчається на мовних курсах, а тому по їх закінченню та підтвердженню освіти вона зможе працювати за фахом. [PERSON] добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, займається вихованням, навчанням своїх дітей, розвитком їх здібностей у позашкільних закладах освіти, забезпечувала їх усім необхідним. [PERSON] постійно проживає зі своєю малолітньою донькою. А син досяг вже 15 річного віку, а тому самостійно обирає своє місце проживання. На теперішній час [PERSON] з донькою проживають у Німеччині, орендують гарну квартиру у будинку з садом, донька відвідує німецьку школу та гуртки за місцем проживання, а також дистанційно навчається у Кременчуцькій гімназії. Лише мати [PERSON] завжди займалася навчанням та вихованням дітей, розвитком їх здібностей, лікуванням. Діти росли у атмосфері любові, турботи, захисту. [PERSON] позитивно характеризується за місцем роботи та за місцем навчання своїх дітей у м. Кременчуці, за місцем останнього проживання та навчання у Німеччині. Батько [PERSON] завжди працював у м. Кривий Ріг, приїздив додому у м. Кременчук лише на вихідні, тому він не зможе забезпечити належне виховання та навчання їх малолітньої доньки, забезпечити її безпеку. За таких обставин [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову її чоловіка [PERSON] про визначення місця проживання їх дітей з ним як батьком, просила задовольнити її зустрічний позов, визначити місце проживання малолітньої доньки з нею - матір`ю. Зазначила, що їх неповнолітній син має самостійно обирати своє місце проживання. Рух справи. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 12.10.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи: Служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області. Постановлено залучити до участі у справі Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області як орган опіки та піклування. (т.1 а.с.39). Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 26.02.2024 року суд постановив прийняти до розгляду зміни до первісного позову [PERSON] . Прийняти до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області як органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю. Залучити до участі у справі за первісним позовом [PERSON] третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, [INFO] , [INFO] . (т.2 а.с. 2-3). Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 25.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначене справу до розгляду по суті. (т.2 а.с. 41-42). Позиція учасників справи в судовому засіданні. Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом адвокат Ліфшиць З.О. просила задовольнити первісний позов [PERSON] з внесеними змінами, не заперечувала проти задоволення зустрічного позову [PERSON] , визначити з батьком [PERSON] місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та визначити з матір`ю [PERSON] місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом адвокат Цвик М.В. просила задовольнити зустрічний позов [PERSON] , визначити з матір`ю [PERSON] місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Заперечувала проти задоволення первісного позову, з внесеними змінами, в частині визначення з батьком [PERSON] місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки по досягненню 14 років дитина самостійно визначає своє місце проживання. Представник третьої особи служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Таценюк С.П. не з`явилася в судове засідання, хоча повідомлялася про місце і час розгляду справи належним чином, подала письмово клопотання про розгляд справи без їх участі. Письмово висловила свою позицію по суті справи, повідомила причини, які унеможливлюють подання висновку органу опіки про визнання доцільним визначити місце проживання дітей. Зазначила, що [PERSON] народився [INFO] , тобто досяг 15-річного віку на момент виникнення спору між батьками про визначення його місця проживання. Тому відсутні підстави надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , оскільки після досягнення 14 років він самостійно визначає своє місце проживання. Також було установлено, що після введення воєнного стану мати [PERSON] разом з малолітньою донькою [PERSON] та неповнолітнім сином [PERSON] виїхали до Федеративної Республіки Німеччина. Згодом неповнолітній син [PERSON] повернувся в Україну до батька, став проживати з батьком у м. Кременчуці. Мати [PERSON] повідомила, що разом з малолітньою донькою [PERSON] по теперішній час перебувають у Німеччині, де отримують допомогу, проживають у гарному будинку з садом, вона легалізує свої дипломи про освіту, навчається на мовних курсах, по закінченню яких зможе влаштуватися на роботу, а дитина навчається у німецькій школі та у Кременчуцькій гімназії №22 дистанційно. [PERSON] просила визначити з нею місце проживання їх дітей, відмовити в задоволенні позову її чоловіка [PERSON] . За інформацією Кременчуцької гімназії №22 [PERSON] навчається дистанційно у 1-А класі з 01.09.2023 року, одночасно навчається у німецькій школі. Готується до навчань ретельно та відповідально, систематично надсилає свої роботи на перевірку. Мати придбала дитині все необхідне для навчання (прописи з письма та математики, роздруковує картки, які надає вчитель для тренувальних вправ), дитина забезпечена електронним варіантом підручників, альбомом для дизайну і технологій. Мати [PERSON] постійно підтримує зв`язок з учителем, прислуховується до порад, реагує на зауваження, виконує свої батьківській бов`язки, відвідує батьківські збори в онлайн-режимі. Батько [PERSON] не підтримує зв`язок з класним керівником, на батьківських зборах не був. Служба у справах дітей не може всебічно вивчити питання про спір між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , оскільки вона фактично проживає за межами України. Представник третьої особи Адміністрації Державної прикордонної служби України Філіппова Г.М. заперечувала проти задоволення первісного позову, з внесеними змінами, а також і зустрічного позову, оскільки повнолітня дитина [PERSON] самостійно визначає своє місце проживання, а у батьків відсутній спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , обидва просили визначити її місце проживання з матір`ю [PERSON] . Третя особа [INFO] не направив свого представника в судове засідання, хоча належним чином повідомлявся про місце і час розгляду справи. Не подав заперечень проти задоволення первісного позову та зустрічного позову. Обставини встановлені судом, мотиви ухваленого рішення. [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) зареєстрували шлюб 07.09.2007 року, актовий запис №447 у Тернівському відділі ДРАЦС у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 04.08.2023 року Крюківським відділом ДРАЦС Кременчуцького МУЮ у Полтавській області. (т.1 а.с. 9). Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 07.09.2023 року у справі №537/3405/23, провадження №2/537/1026/2023, розірвано шлюб [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.10-13). Сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками двох дітей: 1) неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 04.08.2023 року Крюківським відділом ДРАЦС Кременчуцького МУЮ Полтавської області, актовий запис №466 від 21.07.2008 року, 2) малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 04.08.2023 року Крюківським відділом ДРАЦС Кременчуцького МУЮ Полтавської області, актовий запис №1347 від 29.11.2016 року. (т.1 а.с. 7-8). [PERSON] має у власності житло: [NUMBER] ) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено договором купівлі-продажу від 19.03.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. (т.1 а.с. 19-20), 2) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено договором дарування від 05.05.2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Прокопом Д.О., витяг з Державного реєстру речових прав №331330551 від 05.05.2023 року. (т.1 а.с. 23-28). [PERSON] , [INFO] , має вищу освіту, працює директором ТОВ «Виробник Плюс», позитивно характеризується за місцем роботи, отримав дохід з березня по серпень 2023 року 88935 грн., що підтверджено характеристикою та довідкою з місця роботи. (т.1 а.с. 29-30). [PERSON] , [INFO] , отримала тимчасовий прихисток у ФРН як особа, яка постраждала від збройної агресії РФ (т.1 а.с. 99). З дозволу батька [PERSON] вивезла за кордон України у ФРН дітей [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено нотаріально посвідченою згодою батька [PERSON] (т.2 а.с. 110). Таким чином діти [PERSON] та [PERSON] теж разом з матір`ю отримали тимчасовий прихисток у ФРН. (т.1 а.с.103-106). [PERSON] орендує житло у м. Хеннеф ФРН, що підтверджено договором від 09.09.2023 року (т.1 а.с.120-128). [PERSON] отримує соціальну допомогу у ФРН, медичне, доглядове та пенсійне страхування (т.1 а.с. 138-144). [PERSON] відвідує у м. Хеннеф інтеграційний курс, вивчає німецьку мову (т.1 а.с. 162-164). [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання у м. Хеннеф ФРН, підтверджено, що вона проживає з донькою та добре займається її вихованням, навчанням та утриманням. (т.1 а.с.145-147). Під час проживання у м. Кременчуці [PERSON] слідкувала за здоров`ям своїх дітей, зверталася за їх лікуванням, проводила їм щеплення, що підтверджено довідками ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] (т.1 а.с.148-149). [PERSON] позитивно характеризується за місцем навчання своїх дітей, що підтверджено характеристикою з Кременчуцького закладу дошкільної освіти Центр розвитку дитини №26 від 30.10.2023 року №01-29/133, довідкою Дитячий центр «Світлячок», з гуртку гімнастики, з гуртку німецької мови, які діти відвідували в приватному порядку , з Центру розвитку, корекції та реабілітації «Зелені дверцята» (т.1 а.с. 150-156, 200). [PERSON] позитивно характеризується за місцем своєї роботи асистентом фармацевта «ТОВ Регіональна аптечна мережа РУАН», де вона працювала з 27.11.2021 року по 25.10.2022 року. (т.1 а.с.158-161). [PERSON] закінчила у 2003 році Кременчуцьке медичне училище за спеціальністю «Лікувальна справа» і здобула кваліфікацію фельдшер, що підтверджено дипломом [NUMBER] від 05.03.2023 року. (т.1 а.с.113). [PERSON] закінчила у 2019 році Кіровоградський медичний коледж ім. Є.Й. Мухіна, здобула освітньо-кваліфікаційний рівень молодший спеціаліст, спеціальність «Фармація», що підтверджено дипломом молодшого спеціаліста [NUMBER] (т.1 а.с.112). [PERSON] закінчила у 2008 році ЗАТ «Дніпропетровський Університет економіки і права» і здобула базову вищу освіту за напрямком підготовки «Економіка і підприємництво» та здобула кваліфікацію бакалавра з фінансів, що підтверджено дипломом [NUMBER] від 30.06.2008 року (т.1 а.с.114). [PERSON] закінчила у 2009 році ЗАТ «Дніпропетровський Університет економіки і права» і здобула повну вищу освіту за спеціальністю «Фінанси» та здобула кваліфікацію спеціаліста з фінансів, що підтверджено дипломом [NUMBER] від 30.06.2008 року (т.1 а.с.115). Дитина [PERSON] навчається у громадській початковій школі Гартенштрассе у м. Хеннеф ФРН, у післяобідній час відвідує НО «Школу догляду» та відвідує курси «БодіКРОС» (т.1 а.с. 132). [PERSON] має у власності частку житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . (т.1 а.с. 157). За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За статтею 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина перша статті 161 СК України). У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі №377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У зв`язку із зазначеним при визначенні місця проживання дитини судам необхідно, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.12.2023 року по справі №523/19706/19 висловлено правову позицію, що передбачена ч.4 та ч.5 ст.19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами ч.4 та ч.5 ст.19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо. Суд вважає, що з огляду на первісні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання їх спільних дітей між сторонами існує спір. Проте в ході розгляду справи [PERSON] визнав фактичні обставини, які склалися між подружжям після розірвання шлюбу щодо визначення місця їх дітей, з цих підстав змінив позовні вимоги. Враховуючи найкращі інтереси малолітньої дитини [PERSON] , яка фактично проживає з матір`ю [PERSON] у безпечній ФРН, подалі від збройної агресії РФ, й мати має вищу освіту, навчається, позитивно характеризується за місцем їх проживання, навчання її дітей, належним чином виконує свої батьківські обов`язки, доглядає, лікує, виховує, займається навчанням своєї дитини, отримує легальний дохід, забезпечена житлом. Тому суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , що відповідає найкращим інтересам дитини. Разом з тим суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні первісного позову [PERSON] в частині позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки після досягнення 14 річного віку дитина самостійно визначає своє місце проживання. За таких обставин первісний позов, з внесеними змінами, [PERSON] до [PERSON] , за участі третіх осіб: Служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області як органу опіки та піклування, [INFO] , [INFO] , про визначення місця проживання дітей - підлягає частковому задоволенню. А зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області як органу опіки та піклування, про визначення місця проживання малолітньої дитини - необхідно задовольнити. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на судовий збір в сумі 1211, 20 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial