Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] , в інтересах якої на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги діє представник адвокат Семенов Є.С., звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих О.О., приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Амельченко В.П., яким просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №2864 від 13 січня 2022 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. щодо стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» заборгованості в розмірі 41340 гривень 00 копійок, а також стягнути з відповідача на його користь понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 гривень 00 копійок. \~ \~ \~ \~Позов мотивований тим, що в 2020 році між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позивач отримав кредитні кошти в сумі 5000 гривень 00 копійок строком на 1 рік. 13 січня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. було вчинено виконавчий напис за № №2864, за яким прийнято рішення про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості в розмірі 41340 гривень 00 копійок. 28 жовтня 2022 року приватним виконавцем Амельченко В.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №68624643 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» заборгованості в розмірі 41340 гривень 00 копійок. Позивач вважає, що вказаний виконавчий напис вчинений з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, оскільки йому не було надіслано письмову вимогу про усунення порушень кредитного договору та були відсутні відомості про безспірність вимоги. \~ \~ \~ \~Також позивач зазначив, що діюча редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. \~ \~ \~ \~Кредитний договір, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін», вчинено без нотаріального посвідчення, що унеможливлює вчинення на ньому виконавчого напису нотаріуса. \~ \~ \~ \~Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2023 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Семенов Є.С., у судове засідання не з`явилися, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача, в якій підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, а у разі неявки в судове засідання відповідача - ухвалити рішення в заочному порядку. \~ \~ \~ \~Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» в судове засідання повторно не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки, причини неявки суду не повідомив. \~ \~ \~ \~Відповідач відзиву на позов не надав, з будь-якими клопотаннями та заявами до суду не звертався. \~ \~ \~ \~Треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих О.О., приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Амельченко В.П. в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. \~ \~ \~ \~Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. \~ \~ \~ \~У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що 13 січня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2864, відповідно до якого з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» стягнуто заборгованість за кредитним договором №484008 від 22 червня 2018 року у розмірі 40690 гривень 00 копійок за період з 25 січня 2019 року по 01 березня 2020 року та 650 гривень 00 копійок за вчинення цього виконавчого напису нотаріусом, а всього 41340 гривень 00 копійок. Приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Амельченком В.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 68624643 з виконання виконавчого напису № 2864 від 13 січня 2022 року. Відповідно до статті 18\~ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39\~Закону України\~«Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87\~Закону України\~«Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88\~Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення, з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому, наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Судом встановлено, що оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 13 січня 2022 року, тобто після набрання законної сили постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між відповідачем та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально. За вказаних обставин суд доходить висновку, що наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. \~ \~ \~ \~Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц. \~ \~ \~ \~Суд під час розгляду даної цивільної справи не вбачає підстав для відступлення від вказаних вище висновків щодо застосування норм права Верховного Суду. \~ \~ \~ \~Враховуючи наведене та вказані вище висновки щодо застосування норм права Верховного Суду, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. \~ \~ \~ \~Оцінюючи інші доводи та аргументи позивача, викладені в позовній заяві, суд керується практикою Європейського суду з прав людини, викладеною зокрема в рішенні від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, N 303-A, параграф 29). Враховуючи підстави, з яких суд задовольняє позовні вимоги, суд не вбачає необхідності надавати оцінку по суті іншим доводам і аргументам позивача. Крім того, у своїй позовній заяві позивач просить вирішити питання щодо розподілу судових витрат та стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу. \~ \~ \~ \~З приводу розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Положеннями статті 59\~Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. За змістом ч. 1 ст. 58 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року. Згідно з п. 4 ч. 1 ст.\~1\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 ч. 1 ст.\~1\~вказаного Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 19 Закону, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, і суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування гонорару за надання правничої допомоги суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (справа № 12-171гс19)). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). За змістом статті 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Отже, виходячи з наведених правових положень, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. За змістом статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України). Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Відповідач своїм правом на звернення до суду із клопотаннями щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу не скористався. Разом з тим, суд знаходить підстави для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу на користь позивача у розмірі 10000 гривень, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04 жовтня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладена угода про надання правової допомоги адвокатом, за умовами в порядку та на умовах, визначених цим Договором, адвокат зобов`язується надати Клієнту правову допомогу щодо захисту інтересів останнього з питань, що виникають у зв`язку з цивільною справою, а клієнт, в свою чергу, зобов`язується сплатити гонорар Адвокату, згідно п. 4.2. цієї угоди. Пунктами 4.1., 4.2. вказаного договору визначено, що розмір гонорару Адвоката за виконання доручення Клієнта згідно п. 1.1. цієї угоди не підлягає розголошенню та вказується окремо у додатку до цієї угоди. Оплату гонорару Адвокату Клієнт здійснює протягом трьох діб з моменту підписання угоди. Відповідно до п. 5.1. встановлено, що угода набуває чинності з моменту підписання її сторонами, та за умов виконання п. 4 цієї угоди. Акт приймання наданих послуг за угодою від 04 жовтня 2023 року підписаний сторонами 09 жовтня 2023 року. Зі змісту вказаного акту вбачається, що адвокат надав, а клієнт прийняв юридичні послуги з надання правової допомоги у відповідності до зазначеного детального опису робіт. Вартість послуг,вказаних п.1 Акту, становить 10000 гривень 00 копійок. Разом з тим, на думку суду, не всі визначені адвокатом витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 гривень є обґрунтованими та доведеними щодо необхідності їх надання у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг, у зв`язку з чим суд, вважає, що наявні підстави для часткового відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, на переконання суду, наведені адвокатом докази є об`єктивними й такими, що підтверджують надання позивачу правничої допомоги адвокатом в частині: надання усної консультації без вивчення документів, тривалістю 1 година; консультації з вивченням документів, тривалістю 1 година; складанням позовної заяви, клопотання про забезпечення позову, клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, роздруківки та подання позовної заяви з додатками загальною вартістю 10000,00 гривень. При цьому, суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Отже, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони; врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи. З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно як складність цієї справи, враховуючи предмет спору, розумну необхідність судових витрат у цій справі, дійсне опрацювання адвокатом законодавчої бази по суті спору та складання позовної заяви, яка містить посилання як на правові норми, якими регулюються спірні правовідносини, так і на практику Верховного суду в подібних правовідносинах, складання заяви про розподіл судових витрат, а також з огляду на приписи п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для задоволення заяви представника позивача в частині розподілу вказаних судових витрат в розмірі 10000 гривень 00 копійок, що відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг. При цьому, з матеріалів справи та наданих представником позивача документів на підтвердження несення позивачем витрат по сплаті правничої допомоги адвоката в цій частині вбачається, що такі дії представника відповідають умовам договору про надання правової допомоги. Витрати на правничу допомогу в зазначеній вище частині є співмірними зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами) в межах розгляду даної справи, з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, а також з обсягом, наданих адвокатом послуг та значенням справи для сторони, і така сума витрат не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення інших вимог представника позивача щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного. Так, представник позивача просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з веденням справи у розмірі 1000,00 гривень, участь у судових засіданнях, а саме: 2 засідання вартістю 3000,00 гривень та підготовка інших заяв вартістю 1000 гривень, а всього 5000,00 гривень. Щодо представництва інтересів клієнта, супровід та ведення справи в суді першої інстанції, відвідування суду та судових засідань, виконання інших процесуальних прав та обов`язків, пов`язаних із судовим розглядом справи, які можуть виникнути в ході судового розгляду загалом, суд відмовляє, оскільки як свідчать матеріали справи, позивачем та його представником надана заява про розгляд справи за їх відсутності, участі в судових засіданнях, в тому числі дистанційних, адвокат не брав. Щодо складання заяви про розгляд справи за відсутності позивача, її зміст не свідчить про витрату значного часу адвокатом на її складання. При таких обставинах, витрати в розмірі 5000 гривень не відповідають критерію дійсності та реальності таких витрат, а також суперечить принципу розподілу таких витрат,а тому задоволенню не підлягають. Щодо розподілу витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору. \~ \~ \~ \~Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за вимогу про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню в розмірі 1073 гривні 60 копійок. На підставі викладеного і

Outcome: partial