Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] (далі-позивач, [PERSON] ) звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПРИВАТБАНК») , про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між [PERSON] та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений кредитний договір, оскільки остання прийшла до висновку, що при укладенні вказаного договору, були порушені вимоги чинного законодавства України та права позивача, як споживача на ринку фінансових послуг. Так, відповідач не повідомив та не розтлумачив позивачу, як споживачу, усі наявні ризики при користуванні послугою, а саме не повідомив про можливість збільшення кредитного ліміту в односторонньому порядку. На підставі викладеного, просила про задоволення позову. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва [PERSON] від 23.07.2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі № 757/34584/21-ц, та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 11.10.2021 року відповідно до розпорядження № 362 від 11.10.2021 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку з смертю судді [PERSON] Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Соколову О.М. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.11.2021 року цивільну справу №757/34584/21-ц - прийнято до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Соколова О.М. та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.10.2023 року позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.10.2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. 28.11.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення, відповідно до змісту яких, останній заперечує проти усіх обставин та фактів зазначених позивачем у позові та заперечує проти пред`явлених усіх позовних вимог. Вважає, що підстави для визнання кредитного договору недійсним, що визначені ст. 215, 216 ЦК України відсутні. Спірний договір є укладеним та відповідав волі позивача, відповідач надав позивачу кошти, тобто виконав своє зобов`язання за договором. Своїм підписом на даному договорі позивач підтвердив ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг, а тому у задоволені позовних вимог просила відмовити. Позивач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, крім того, позивачу направлялися смс повідомлення. З рішень Європейського суду вбачається, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Матеріалами справи встановлено, що 15.09.2010 року [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н. Так, в матеріалах справи міститься рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12.10.2022 року у справі №539/377/22 (провадження №2/539/553/2022) яким позов АТ КБ "ПРИВАТБАНК" до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за спірним кредитним договором №б/н від 15.09.2010 станом на 10.01.2022 у розмірі 11 942,09 грн, з яких: 9659,43 грн заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 9659,43 гривень заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2282,66 грн заборгованість за простроченими відсотками. Рішення суду набрало законної сили 14.11.2022 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищевказаним рішенням суду установлено наступні обставини: «...Відповідно до договору б/н від 15.09.2010 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 8900,00 грн, а з 07.10.2020 року кредитний ліміт 0,00 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. (а.с. 17). Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 15.09.2010 року, з умовами якої погодилася відповідач, про що свідчить наявність її власноручного підпису в ній, визначено, що заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Суд враховує, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг відповідачем не підписаний, однак довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій викладено базову відсоткову ставку, розмір щомісячних платежів, розмір пені та штрафів тощо, підписані особисто [PERSON] що свідчить про її згоду із вказаними умовами користування кредитними коштами. Крім того, за даний період користування кредитними коштами відповідач неодноразово отримувала картки, остання № 4149629389592916, термін дії якої до січня 2024 року включно. В даному випадку вбачається, що відповідач за весь час користування кредитними коштами приймала умови кредитного договору, які періодично змінювалися, погашаючи заборгованість до 01.09.2021. Як вбачається з матеріалів справи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання перед відповідачем виконав. Суду не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, що відповідає положенням ст. 617 ЦК України.» Так, Верховний Суд у постанові від 08.07.2019 у справі №923/760/18 зазначив, "...твердження місцевого суду про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів відповідача (позичальника) під Умовами та правилами надання банківських послуг - є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами - закон не вимагає... ". Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 11.09.2019 у справі №642/5533/15-ц, постанові від 19.09.2019 у справі №127/7543/17, у постанові від 23.12.2019 у справі № 375/250/18. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28.03.2019 у справі №428/2873/17 вказано, що: «...саме по собі посилання на неознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин...». Подібні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 11.09.2019 у справі №642/5533/15-ц, а також постанові від 19.09.2019 у справі №127/7543/17 та постанові від 23.12.2019 у справі №375/250/18. Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відповідно до виписки по рахунку вбачається активне користування грошовими коштами по картці, а саме - зняття готівки, переказ з картки через Приват24, поповнення мобільного рахунку, розрахунок карткою у торговельних мережах, оплата товарів/послуг через Інтернет поповнення картки, погашення обов`язкового платежу. Тобто, позивач визнав укладення договору між сторонами та активно користувався банківськими послугами, тому договір є укладеним та повинен виконуватися належним чином сторонами. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. З ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні кредитного договору. Виходячи з усього зазначеного вбачається, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підтверджені жодними належними доказами. Крім того, до матеріалів справи позивач не долучено навіть копію спірного договору. Щодо застосування строків позовної давності, заявлених до застосування представником відповідача, суд дійшов такого висновку. Вимогами частин 3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, представником відповідача у поясненнях, заявлено про відмову у позові за спливом строків давності, мотивуючи це тим, що вимогами ч. 1 ст.257 встановлено загальна позовна давність тривалістю у три роки, а відповідно матеріали цивільної справи не містять доказів на підтвердження того, що Позивач дізнався про порушення свого права лише в 2021 році. За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Тому враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги не доведені, суд відмовляє в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи викладене, відсутні підстави визнання недійсним кредитного договору із застосуванням наслідків недійсності правочину. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи предмет та підстави позову, заявлені вимоги, а також те, що в даному випадку позивач не довів обставин та підстав, за яких суд може визнати кредитний договір недійсним слід дійти висновку про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк». Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed