Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

25.04.2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідачки [PERSON] та просить: - розірвати шлюб між ними , зареєстрований 12 липня 2008 року в Нехворощанській сільській раді Новосанжарського району Полтавської області, актовий запис №5; - стягувати з відповідачки аліменти на його користь на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини з усіх видів її доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25.04.2024; - залишити проживати дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з ним за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позову зазначив, що 12 липня 2008 року вони з відповідачкою зареєстрували шлюб у Нехворощанській сільській раді Новосанжарського району Полтавської області, актовий запис №5. Від спільного життя мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що сімейне життя не склалося. З жовтня 2022 року вони припинили сімейно-шлюбні відносини і ведення спільного господарства. Відповідачка покинула сім`ю, веде аморальний спосіб життя. Через постійні стресові ситуації сімейне життя стало неможливим. Вважає, що сім`я розпалася і не може бути відновлена. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Крім того зазначає, що діти залишилися проживати з ним та знаходяться на його утриманні та вихованні. Відповідачка не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 30 квітня 2024 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та призначене судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.26-27). Позивач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання (а.с. 31), надавши заяву про розгляд справи без його участі, позов просив задовольнити у повному обсязі (а.с. 29). Представник позивача адвокат Євтухова Т.Д. в судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі (а.с. 33). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду (а.с. 32), надавши заяву в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі (а.с. 30). Дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з таких підстав. Щодо вимоги про розірвання шлюбу суд виходить із такого. Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 12 липня 2008 року в Нехворощанській сільській раді Новосанжарського району Полтавської області, актовий запис №5 (а.с.16). Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 14, 15). Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України). Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Враховуючи, що сторони припинили подружні стосунки, проживають окремо, не мають спільного бюджету та не ведуть спільне господарство, спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, сім`я фактично розпалась та її відновлення неможливе, є підстави для розірвання шлюбу. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей суд виходить із такого. Так судом встановлено, сторони мають спільних неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать записи у свідоцтвах про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно (а.с.14, 15). Встановлено, що неповнолітні діти проживають разом з позивачем, перебувають на його утриманні та сторони не дійшли згоди щодо добровільного надання допомоги відповідачкою на утримання дітей. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з вимог ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 3 статі 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти стягуються, починаючи від дня подачі позову. Таким чином, суд враховує матеріальне становище дітей, які є неповнолітніми, та не мають самостійного заробітку чи доходу, перебувають на утриманні позивача, матеріальне становище платника аліментів, яка є молодою, працездатною особою, відсутність даних щодо хворобливого стану її здоров`я, з неї підлягає стягненню на користь позивача на утримання доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] аліментів в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 25.04.2024 року і до повноліття дітей. Щодо вимоги про залишення неповнолітніх дітей проживати разом із позивачем, суд виходить із такого. Так, в позовній заяві позивач зазначив, що після припинення шлюбних відносин з відповідачкою діти залишилися проживати разом з ним. Згідно відомостей, які містяться в довідці про склад сім`ї № 02-27/184 від 25.04.2024 року, виданій виконавчим комітетом Нехворощанської сільської ради, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та до складу сім`ї (зареєстровані) входять: донька [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та мати [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Відповідно до ч. 2, 8 та 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до положень статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до розяснень, наданих Верховним Судом України в п. 18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частин другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином, відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Так, на дату звернення до суду та розгляду справи неповнолітня [PERSON] , [INFO] , досягла 15-річного віку, а отже в силу вищезазначених норм, місце її проживання визначається нею самою. Таким чином, з урахуванням зазначеного, встановивши обставини справи, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, те, що матеріали справи не містять доказів про наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини, а також те, що [PERSON] , [INFO] досягла 15-річного віку та самостійно обирає місце свого проживання, суд доходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для залишення неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] проживати з батьком [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Це підтверджується правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2020 року у справі №200/952/18, номер судового провадження 61-14859ск19. Так, в позовній заяві позивач зазначив, в тому числі й про те, що після припинення шлюбних відносин з відповідачкою син [PERSON] , [INFO] залишився проживати разом з ним. При цьому матеріали справи не містять доказів про наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дитини, відповідачка не подала до суду своїх заперечень щодо проживання спільної дитини разом із позивачем. Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів про наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини, втім позивачем заявлено вимогу про залишення проживання спільного сина із ним після розірвання шлюбу, то, виходячи з заявлених вимог, в межах розгляду даної цивільної справи судом не вирішується питання про визначення місця проживання спільного неповнолітнього сина, а суд лише констатує місце проживання дитини до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків, яким є місце проживання батька, не визначаючи та не змінюючи його. А відтак суд доходить висновку про залишення неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , проживати з батьком [PERSON] , [INFO] . При цьому, у відповідності до п.1 ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Враховуючи наведене, суд роз`яснює, що у разі виникнення спору щодо визначення місця проживання спільного сина, такий спір вирішується у порядку ч.1 ст. 161 СК України. З урахуванням положень п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», підпункту 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 даного Закону та ст. 141 ЦПК України, з відповідачки має бути стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. за позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В силу ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст. ст. 110, 112, 113, 160, 161, 180, 181, 182, 191 СК України та

Outcome: partial