Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить сягнути з відповідача 717,00 грн. річних та 4 064, 67 грн. інфляційних втрат від простроченої суми боргу відповідно до рішення суду. Посилається в позові на те, що 10 березня 2020 року між ним та ПрАТ «СК «ВУСО» був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого він отримав право вимоги про відшкодуваня збитків у порядку регресу, завданих первісному кредитому за договорами страхування, в тому числі право вимоги у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором № 5502037-02-10-01 від 02 липня 2018 року. Вказані обставини були встановлені рішенням суду, а тому не підлягають доказуванню. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 13 березня 2021 року був задоволений його позов до відповідача про стягнення грошових коштів у сумі 8 094,36 грн. та судові витрати в справі. 13 вересня 2022 року за його заявами приватним виконавцем були винесені постанови про відкриття виконавчих проваджень №№№ [NUMBER], 69840472 та 69840420. До цього часу рішення суду не виконане. З урахуванням цього вважає, що має право на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат з наступного дня після постановлення ухвали про відкриття провадження в справі - 03 вересня 2020 року до дати подання позовної заяви до суду 17 серпня 2023 року в приведеному в розрахунку розмірі. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 21 серпня 2023 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду. Ухвалою суду від 25 серпня 2023 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам була направлена копія ухвали про відкриття провадження, відповідачу копія позовної заяви з додатками при зверненні позивача до суду. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення направлені судом документи відповідачем отримані 01 вересня 2023 року. Відповідно до ст.187 ЦПК України відповідачу був наданий строк для подачі відзиву. Відповідач своїм правом не скористася, відзив на позов не подав. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній доказами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про частове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.1.2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, якою визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Набранням законної сили рішенням суду про стягнення грошового боргу не є підставою для припинення грошового зобовязання, а боржник несе обовязок відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час до виконання рішення суду про стягнення грошового боргу. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 13 березня 2021 року був задоволений позов [PERSON] до відповідача про стягнення грошових коштів. Стягнуто на користь позивача 8 094. 36 грн. страхового відшкодування та судові витрати в справі. Право на звернення до суду позивачем отримано на підставі укладеного ним з ПрАТ «СК «ВУСО» 10 березня 2020 року договору про відступлення права вимоги у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором № 5502037-02-10-01 від 02 липня 2018 року. Підставою для його виплати стала дорожньо-транспортна пригода 23 лютого 2019 року з вини відповідача. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, приведені в рішенні суду обставини повторному доказуванню не підлягають. Постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Яцишина А.М. від 13 вересня 2022 року було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з відповідача на користь позивача 8 094. 36 грн. коштів у порядку регрсу. ( а.с. 8 - 20 ) Звертаючись до суду, позивач зазначив, що до цього часу рішення суду не виконане. Статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення ( договір чи делікт ). Положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Отже, за змістом ст. 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові Великої Палати в справі № 910/3831/22 від 07 лютого 2024 року. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача. Що стосується приведеного позивачем періоду для стягнення, суд виходить з наступного. При зверненні до суду позивач зазначає, що, з його точки зору, період нарахування річних та інфляційних втрат починається з моменту відкриття провадження в справі судом за його позовом до відповідача про стягнення коштів у порядку регресу, а саме з 03 вересня 2020 року і до моменту його звернення до суду з даним позовом 17 серпня 2023 року. Суд враховує, що рішення судом було ухвалене 12 березня 2021 року. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 02 вересня 2020 року. За змістом рішення суду відповідач не скористався своїм правом, не подавши відзив на позов. Відповідно до ч.1 ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Частиною 1 ст.354 ЦПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Таким чином, рішення суду набрало законної сили 13 квітня 2021 року. Згідно з ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 757/31418/15-ц від 13 листопада 2019 року, платежі, встановлені ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер (неустойку тощо). Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У даній справі Верховний Суд прийшов до висновку, що розмір коштів, який підлягає стягненню на користь позивача, рішенням суду не встановлено, прострочення виконання грошового зобов`язання на час розгляду справи не настало. Зазначено також, що оскільки трансформація деліктного зобов`язання в грошове шляхом присудження до виплати грошової компенсації за заподіяну шкоду за рішенням суду не відбулася, підстави для стягнення 3% річних при ухваленні рішення відсутні. З урахуванням приведеного, до ухвалення рішення судом 12 березня 2021 року підстави для стягнення інфляційних втрат та річних відсутні. Враховуючи викладені оставини, суд приходить до висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають інфляційнй втрати та річні з моменту набрання рішенням суду законної сили, а саме з 13 квітня 2021 року. З цього періоду і до 17 серпня 2023 року період прострочення становить 857 днів. Розмір інфляційних втрат на дану суму становить 3 011,12 грн., а 3% річних - 570, 12 грн. При вирішенні спору суд також враховує наступне. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Крім того, суд також враховує, що статтями 22, 24 Конституції України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Тобто, рівними є не тільки права, а й обов`язки сторін у справі. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. З матеріалів справи вбачається, що копія позову з додатками відповідачем отримана 01 вересня 2023 року. Ні відзиву на позов, ні заперечень проти приведеного позивачем розрахунку річних та інфляційних втрат відповідач не подав. Не подавши відзив, відповідач не доводив виконання ним рішення суду від 12 березня 2021 року, та не спростовував виникнення у нього грошового зобов`язання перед первинним кредитором - ПрАТ «СК «ВУСО» після виплати ним страхового відшкодування потерпілій особі в ДТП з його вини та часткового відшкодування виплаченої суми його страховиком. З урахуванням цього, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача, а суму до стягнення доведеною в приведеному вище розмірі. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України во витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. З матеріалів справи вбачається, що 30 січня 2019 року між адвокатом Самойленко П.М. та позивачем укладено Договір № 30/01/10 про надання правничої допомоги. Додатковою угодою №131 від 23 червня 2023 року до договору сторонами узгоджено розмір гонорару адвоката в сумі 3 000, 00 грн. З акту здачі-прийняття робіт за договором від 23 червня 2023 року вбачається, що адвокат надав, а позивач прийняв та профінансував надані адвокатом послуги. Статтею 59 Конституції закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до п.п.6, 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову. З точки зору ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При визначенні розміру судових витрат, які підлягають відшкодуванню на користь відповідача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України за клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постановіВеликої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Разом з тим, відповідач з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правову допомогу до суду не звертався. Враховуючи викладене вище, предмет спору сторін та складність справи, характер та обсяг виконаної роботи адвокатом, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, предмет позову, суд приходить до висновку про стягнення витрат на правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі.

Outcome: partial