Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

Позивач звернувся у суд із позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування Виноградівської міської ради про визначення місця проживання їх спільної дитини- [PERSON] - [INFO] разом з батьком. Позов обґрунтовано тим, що позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] 21 вересня 2002 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Виноградівського районного управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис №156. Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: повнолітній син [PERSON] - [INFO] та малолітня донька [PERSON] , [INFO] . Обгрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 06.08.2020р. по справі №299/2046/20 шлюб між ним та відповідачкою розірвано. На теперішній час донька [PERSON] , [INFO] проживає разом з позивачем в [ADDRESS] , що підтверджується характеристикою №02-27/5213 від 21 грудня 2023 року. Він самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує дитину матеріально та піклується про неї, має власне житло, в якому створені належні умови для проживання дитині та розвитку дитини. Позивач, як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує дитину усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про її фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`ям та успіхами, виявляє інтерес до її внутрішнього світу, що підтверджується характеристикою виданою Виноградівської загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №8 на малолітню доньку [PERSON] . З його боку відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, а відповідачка залишила дитину на позивача та переїхала окремо проживати від дитини, наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, а відтак позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] разом з ним, у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав\~ в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та просив такі задоволити; відповідачка в судове засідання також не з`явилася, проте подала до суду заяву від 14.03.2024р., в якій\~ просила\~ справу розглянути без неї, позовні вимоги визнала повністю та не заперечує проти визначення місця проживання їх дочки з позивачем, Представник третьої особи- Органу опіки та піклування Виноградівської міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду 23.04.2024р. Висновок органу опіки та піклування №02-1-15/870 від 23.02.2024р. про доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] - [INFO] разом з батьком, який просив взяти до уваги при винесенні рішення по суті, а справу провести без їх участі. Отже, заслухавши пояснення представника позивача, який наполягав на задоволенні позовних вимог, визнання відповідачкою позовних вимог, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, в тому числі і зміст Висновку органу опіки та піклування Виноградівської міської ради від 23.02.2024р., суд приходить до наступного. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суди, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за\~ захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Здійснюючи правосуддя (ст.5 ч.1 ЦПК), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,78,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 21.09.2002р. у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Виноградівського районного управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис №156. Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: повнолітній син [PERSON] , [INFO] та малолітня донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 06 серпня 2020 року по справі №299/2046/20 шлюб між сторонами розірвано. З позову вбачається, що донька [PERSON] - [INFO] проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується характеристикою №02-27/5213 від 21.12.2023р., позивач займається вихованням та утриманням дитини, оскільки відповідачка залишила дитину на позивача та переїхала окремо проживати в [ADDRESS] , а відтак позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] саме з ним- [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері. Згідно з висновком органу опіки та піклування Виноградівської міської\~ ради від 23.02.2024р. за №02-1-15/870 встановлено, що орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] - [INFO] саме з батьокм [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до поданої до суду заяви від 14.03.2024р. відповідачка [PERSON] не заперечує, щоб її дочка [PERSON] і надалі проживала із батьком, позивачем по справі. Отже, вирішуючи дану справу суд виходить з того, що законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання із дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018р. у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989р. про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приписи ч.1 ст. 161 СК України передбачають право батьків на звернення до органу опіки та піклування або суду у разі відсутності згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. З урахуванням наведеного та встановлених у судовому засіданні обставини справи суд приходить до переконання, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання малолітньої дитини, оскільки відповідач (мама дитини) у суд подала власну заяву, в якій просить визначити місце проживання малолітньої дитини разом із батьком. Так, згідно з характеристикою №02-27/5213 від 21 грудня 2023 року донька [PERSON] - [INFO] проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцем реєстрації і проживання позивача. З наведеного випливає, що дитина сторін і так проживає із батьком, і спору стосовно цього, який підлягав би судовому захисту, між батьками немає, що ними не заперечується. Принципом 6 «Декларації прав дитини» від 20 листопада 1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Отже, вирішуючи вимогу позивача з приводу визначення місця проживання спільних дітей, суд зважує на те, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Аналізуючи вищенаведені обставини та враховуючи вимоги норм сімейного законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком задоволенню не підлягають за недоведеністю позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до вимог ст.ст.19,24,55,56,112,141,150,160,161 СК України, ст.ст.8,11,12 Закону України «Про охорону дитинства» та

Outcome: dismissed