Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та просив суд: стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» суму страхового відшкодування шкоди у розмірі 24 186,46 грн.; стягнути з [PERSON] моральну шкоду, спричинену кримінальним правопорушенням, в розмірі 18 790,68 грн. Позовна заява мотивована тим, що 14 листопада 2018 року близько 10 годин 20 хвилин в смт.Магдалинівка Магдалинівського району Дніпропетровської області, водій [PERSON] , керуючи легковим автомобілем марки «Ford» моделі «Focus», реєстраційний номер [NUMBER] , здійснюючи маневр поновлення руху транспортного засобу, не переконалась, що це буде безпечним і не створить небезпеки або перешкоди іншим учасникам руху, в результаті чого здійснила наїзд на пішохода [PERSON] , який перетинав смугу руху керованого нею автомобіля, на території автозаправної станції ПАТ «Укрнафта», що розташована за адресою вул.Центральна 1В смт.Магдалинівка Дніпропетровської області. В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді тупої травми лівого колінного суглоба, закритого крайнього перелому медіального мищелка лівої великогомілкової кістки без зміщення уламків, пошкодження медіального мениска лівого колірного суглобу, які згідно висновку судово-медичного експерта від 13.02.2019 року №38 в сукупності відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, на підставі п..2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року №6. За вищезазначеним фактом ДТП 22.11.2018 року Магдалинівським відділенням поліції Новомосковського РВП ГУНП в Дніпропетровській області внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018040470000659 та розпочато досудове розслідування, зокрема дії [PERSON] кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України. Проте ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2021 року звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні вказаного кримінального правопорушення у зв`язку з закінченням строків даності. Цивільний позов, поданий в рамках даної справи залишено без розгляду. В результаті вчинення відносно позивача вищезазначеного злочину, йому було спричинено матеріальні збитки, пов`язані з витратами на лікування (придбанням ліків та медичних засобів) у розмірі 16740,46 грн., а також втратою працездатності на період лікування (з 14.11.2018 по 14.01.2019) в розмірі визначеної на період непрацездатності мінімальної заробітної плати, яка становила 3723 грн. за один місяць, тобто 7446 грн. за період перебування на лікуванні. Загальна сума матеріальної шкоди складає 24186,46 грн. Цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] , як власника транспортного засобу, була застрахована ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», яка в добровільному порядку вказану суму страхового відшкодування не сплатила, тому позивач просив стягнути зі страхової компанії суму страхового відшкодування у розмірі 24186,46 грн. Крім вищезазначеної майнової шкоди, позивач зазнав моральної шкоди, що виразилася у моральних та фізичних стражданнях, які були викликані подією злочину, його наслідками та антиморальним ставленням винної особи до події ДТП та її наслідків. В результаті спричиненої шкоди від наїзду транспортного засобу, керованого [PERSON] , позивач був вимушений тривалий час терпіти сильний фізичний біль від травми в колінному суглобі, приймати знеболювальні засоби. Сильного душевного хвилювання позивач зазнав в період підготовки та проведення оперативного втручання в колінний суглоб, під час лікування перенесеної від ДТП травми. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень позивач вимушено змінив звичний спосіб життя, майже місяць після операції на колінному суглобі був вимушений знаходитися в межах власного будинку, а в подальшому декілька місяців рухався виключно за допомогою милиць та спеціальної медичної палиці. Майже на два місяці після отриманої внаслідок ДТП травми позивач втратив працездатність, не мав можливості вести домашнє господарство, яке є суттєвим джерелом прибутку в його родини. Незважаючи на той факт, що подія ДТП, внаслідок якої позивача було травмовано, відбулася 14 листопада 2018 року, до теперішнього часу позивач періодично відчуває погіршення свого самопочуття, вживає знеболюючі лікарські засобі, та обмежує себе у рухах. Додаткових моральних страждань і до теперішнього часу завдає позивачу поведінка відповідача, яка після вчинення злочину і до теперішнього часу, незважаючи на повне інформування про наслідки вчиненого злочину, не спромоглася надати жодної посильної допомоги позивачу, не відшкодувала жодної понесеної витрати, та взагалі навіть не висловила слів співчуття та вибачень за наслідки, які були спричинені позивачу в результаті протиправних дій. Враховуючи вказані обставини позивач оцінює розмір компенсації завданої моральної шкоди від злочину в розмірі 20 000 грн. Однак, відповідно до ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому-фізичній особі, які зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Враховуючи той факт, що сума страхового відшкодування моральної шкоди страховиком, яка можлива в даному конкретному випадку, може становити 1209,32 гр., при цьому загальний розмір моральної шкоди, яка на думку позивача, спричинена йому злочином, становить 20 000 грн., то відповідно різниця між розміром шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачкою і сумою можливого страхового відшкодування становить 18790,68 грн., яку він просить стягнути з відповідача [PERSON] . Ухвалою від 06 лютого 2024 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, відповідачам запропоновано подати відзив на позовну заяву. 15.02.2024 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Костюченко М.С. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 18790 грн. жодним доказом не підтверджені. Позивачем не зазначено конкретних фактів, які б у системному зв`язку з протиправними діями відповідача утворювали підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди. З наданих до позовної заяви копій фіскальних чеків не можливо встановити, які саме медичні препарати та коли саме купувались та на яку суму, крім того деякі медичні препарати не могли використовуватись при лікуванні колінного суглобу. Позивачем не надано довідок з медичних установ, виписок з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, докази вимушених змін у житті позивача. Звертає увагу на те, що ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08.12.2021 року у справі №179/2011/19 клопотання обвинуваченої [PERSON] про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності судом було задоволено. Звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.286 КК України, відповідно до п.2 частини 1 статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків даності, кримінальне провадження закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. [PERSON] своєї вини у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення не визнала у повному обсязі, про що зазначено в її клопотанні про закриття провадження у справі. Цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду, роз`яснено потерпілому [PERSON] його право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства. Якщо обвинувачений погоджується із звільненням від кримінальної відповідальності, встановивши, що строк даності минув, заслухавши думки потерпілого та інших учасників, суд зобов`язаний закрити кримінальне провадження у зв`язку зі звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності (п.1 ч.2 ст.284 КПК). Таке звільнення вирішується ухвалою суду, в якій не вирішується питання винуватості або невинуватості. Встановлюючи сплив строку, суд виходить з дати вчинення кримінального правопорушення, зазначеної в обвинувальному акті, однак не встановлює дату його вчинення, як і факт вчинення правопорушення. Таким чином, для стягнення з [PERSON] моральної шкоди позивач повинен довести наявність її вини. 10.04.2024 року на адресу суду від представника відповідача Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» Нелин Т.М. про закриття провадження у справі відносно ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» у зв`язку з виконанням відповідачем обов`язку з виплати страхового відшкодування. 17.04.2024 року позивач подав заяву про відмову від позову в частині позовних вимог до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», у зв`язку з виплатою страхового відшкодування. Ухвалою суду від 17.04.2024 року провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» закрито на підставі п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України, у зв`язку з відмовою позивача від позову. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги до [PERSON] про стягнення з останньої моральної шкоди у розмірі 18790,68 грн. з підстав, викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити. Представник відповідача Костюченко М.С. заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що [PERSON] заперечує свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та її вина не доведена. Крім того, позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди. Звертає увагу на те, що при розгляді кримінального провадження позовна заява містила вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., натомість звертаючись до суду з даним позовом, позивач безпідставно збільшив розмір моральної шкоди. Вислухав пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як передбачено ст.ст.12 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2021 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.286 КК України, на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження №12018040470000659 від 23.11.2018 року відносно [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України закрито у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КК України. Цивільний позов у кримінальному провадженні потерпілого [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду, та роз`яснено потерпілому [PERSON] його право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Частиною 1 статті 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частин 1 та 2 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 (абз. 5) постанови від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені Кримінальним Кодексом. Інститут звільнення від кримінальної відповідальності не означає декриміналізації діяння, а звільняє конкретних осіб від відповідальності за злочин, що ними було вчинено. Відтак звільнення від кримінальної відповідальності не означає виправдання особи чи визнання її невинуватою, а визначені в Кримінальному Кодексі підстави для звільнення від кримінальної відповідальності не є реабілітуючими, а тому в такому разі потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної злочином шкоди в порядку цивільного судочинства. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 398/571/15-ц (провадження № 61-1059св20) висловлено правову позицію, що звільнення від кримінальної відповідальності в контексті розглядуваного правового інституту не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. У постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18 (провадження № 61-7008св21) зроблено висновок про те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України є нереабілітуючими обставинами, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу заподіяну з його вини шкоду. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року в справі № 367/6377/17 (провадження № 61-975св23). Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] обвинувачувалась у тому, що 14 листопада 2018 року близько 10 години 20 хвилин в смт. Магдалинівка Магдалинівського району Дніпропетровської області, вона, маючи право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи легковим автомобілем марки «Ford» моделі «Focus.» 2016 року виробництва, з р/н [NUMBER] який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 02.06.2018 року виданий Центр 1246, належить [PERSON] , здійснюючи маневр поновлення руху не переконалась, що це буде безпечним і не створить небезпеки або перешкоди іншим учасникам руху, в результаті чого здійснила наїзд на пішохода [PERSON] , який перетинав смугу руху керованого нею автомобіля, на АЗС ПАТ «Укрнафта», що розташована в смт. Магдалинівка по вул. Центральній 1В, Дніпропетровської області. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді тупої травми лівого колінного суглоба, закритого крайового перелому медіального мищелка лівої великогомілкової кістки без зміщення уламків, пошкодження медіального мениска лівого колінного суглобу, які згідно висновків судово-медичного експерта від 13.02.2019 року № 38 в сукупності відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, на підставі п. 2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6. Згідно висновку судової автотехнічної експертизи від 12 лютого 2019 року №11/10.1/117, в даній дорожній обстановці водій легкового автомобіля марки «Ford» моделі «Focus» 2016 року виробництва, з р/н [NUMBER] [PERSON] , повинна була діяти відповідно до вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України. Технічна можливість уникнути ДТП для водія легкового автомобіля марки «Ford Focus » 2016 року виробництва, з р/н [NUMBER] , [PERSON] , визначалася шляхом виконання нею вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України і в неї не було будь-яких перешкод технічного характеру, що не дозволили б їй виконати їх. Оскільки в даній дорожній обстановці поновленням руху водію легкового автомобіля марки «Ford» моделі «Focus» 2016 року виробництва, з р/н [NUMBER] , [PERSON] , було небезпечне, так як на смузі її руху знаходився пішохід [PERSON] , і внаслідок даного маневру вона здійснила наїзд на вищезазначеного пішохода, то, дії водія автомобіля марки «Ford» моделі «Focus» [PERSON] , при заданому механізмі події не відповідали вимогам п. п. 10.1 Правил дорожнього руху України, що, з технічної точки зору, знаходилося в причинному зв`язку з настанням події даної пригоди. Згідно висновку комісійної судової авто-технічної експерти від 29 серпня 2019 року № 11/10.1/837, у даній дорожній обстановці водій автомобіля «Ford Focus» [PERSON] повинна була діяти відповідно до вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України. Технічна можливість запобігти наїзду на пішохода [PERSON] , для водія автомобіля «Ford Focus» [PERSON] , визначалась виконанням нею вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху, і для неї не було яких-небудь перешкод технічного характеру, які не дозволили водію виконати зазначені вимоги ПДР. При заданому механізмі події, дії водія автомобіля «Ford Focus» [PERSON] , не відповідали вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з настанням даної ДТП. Як вбачається з матеріалів справи, порушення [PERSON] п.10.1 Правил дорожнього руху, знаходяться в причинному зв`язку з настанням ДТП, в результаті якого потерпілому [PERSON] спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді тупої травми лівого колінного суглоба, закритого крайового перелому медіального мищелка лівої великогомілкової кістки без зміщення уламків, пошкодження медіального мениска лівого колінного суглобу, тобто між діянням [PERSON] та суспільно-небезпечними наслідками у вигляді заподіяння [PERSON] середньої тяжкості тілесних ушкоджень має місце причинно-наслідковий зв`язок. Дії [PERSON] кваліфіковані за частиною 1 статті 286 КК України, тобто порушення прави безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08.12.2021 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження закрито у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, а цивільний позов потерпілого у даному кримінальному провадженні про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, залишено без розгляду. Частиною 6 статті 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Суд звертає увагу на те, що кримінальне провадження щодо [PERSON] було закрито не з причин відсутності події або складу злочину, а саме через сплив строків притягнення до кримінальної відповідальності за діяння, передбачені частиною 1 статті 286 КК України - порушення прави безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Звільнення від кримінальної відповідальності з підстав ч. 1 ст. 49 КК України не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду, що кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 1177 ЦК України та частинами 1 і 7 статті 128 КПК України. Водночас за змістом ч. 6 статті 82 ЦПК України, не лише вирок, але і ухвала про закриття кримінального провадження із звільненням від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду у цивільному провадженні виключно в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. Відповідно до частини 3 статті 285 КПК України обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати про закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. Тобто якщо [PERSON] не погоджувалася з суттю пред`явленого їй обвинувачення чи підставою закриття кримінального провадження, яка не є реабілітуючою, вона була вправі заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави і наполягати на своєму повному виправданні (реабілітації). Проте, зі змісту ухвали Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08.12.2021 року вбачається, що [PERSON] сама заявила клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, яке і було задоволено судом. Доводи представника відповідача про те, що [PERSON] свою провину не визнала та її вина при розгляді кримінального провадження судом не встановлена, правового значення не мають, так як визнання вини не є умовою звільнення від кримінальної відповідальності в зв`язку з закінченням строків давності. Як випливає з ч. 1 ст. 44 КК України звільненню від кримінальної відповідальності підлягає лише особа, яка вчинила кримінальне правопорушення. Аналогічне формулювання міститься і в ч. 1 ст. 49 КК України, відповідно до якої «особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули такі строки…» Відтак звільнятися від кримінальної відповідальності може лише особа, яка є винною у вчиненні кримінального правопорушення. З цих мотивів, відповідну підставу звільнення від кримінальної відповідальності в теорії і вважають нереабілітуючою. Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Це в свою чергу також кореспондується із роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до яких розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. За загальним правилом особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, тому поряд із компенсацією матеріальної шкоди позивач має право на компенсацію за заподіяну моральну шкоду. Під власне моральною шкодою маються на увазі душевні страждання, пов`язані із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов`язані ні з тією, ні з іншою. Моральну шкоду, на відміну від майнової, не можна вимірювати у грошах, але це не означає, що вона не може бути компенсованою в будь-якій формі. Можливою є, зокрема грошова компенсація, розмір якої визначений не за принципом еквівалентності, а виходячи з обставин конкретної справи, ступеня й характеру моральної шкоди, майнового стану потерпілих. Компенсацією за заподіяну моральну шкоду призначають для пом`якшення якоюсь мірою тяжких для потерпілих наслідків. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру моральних страждань, виду психічних страждань у вигляді занепокоєння, страху та відчаю; істотності вимушених змін у житті потерпілих, які можуть бути частково відновлені. Суд погоджується із доводами позивача, що внаслідок отриманої у ДТП травми, яка потребувала тривалого лікування та суттєвих змін у способі життя, він зазнав моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо недоведеності спричинення позивачу моральної шкоди та необґрунтованість її розміру, суд вважає неспроможними, оскільки сам факт спричинення позивачу тілесних ушкоджень середньої тяжкості тягне за собою не тільки фізичні, а і моральні страждання. Як вбачається з наданих позивачем медичних документів (виписок з історії хвороби, медичних карт), внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, позивач вимушений проходити тривале лікування та реабілітацію (а.с.40-58). Крім того, суд погоджується з доводами позивача про те, що відповідач до теперішнього часу жодним чином не спромоглась будь-яким способом відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду, незважаючи на те, що з моменту ДТП пройшло майже 6 років. Враховуючи вказані обставини, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 18 000 грн., задовольнивши позовні вимоги частково. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial