Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

На підставі частини 6 статті 259 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судовому засіданні 14 травня 2024 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. 05 жовтня 2022 року [PERSON] в особі свого представника - адвоката Дзіковського М.Р., з урахуванням поданих 20 січня 2023 року уточнень, звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики №Л02\\05\\19-1 від 02 травня 2019 року у розмірі 541628 грн. 79 коп., з яких 156696 грн. 16 коп. - основна сума боргу, 381506 грн. 78 коп. - неустойка за прострочення виконання зобов`язання, 3425 грн. 85 коп. - три проценти річних від простроченої суми, а також суму понесених судових витрат, а саме судовий збір в розмірі 5667 грн. 83 коп. та витрат на юридичну (правничу) допомогу в сумі 67086 грн. 96 коп., посилаючись на те, що [PERSON] зобов`язалася повернути суму позики у визначений строк, однак відповідач до теперішнього часу свої зобов`язання за договорами позики не виконала (а.с.1-10,110-111). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 жовтня 2022 року дану справу передано судді Корольчук Н.В. (а.с.54). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено проведення підготовчого засідання на відповідну дату в порядку загального позовного провадження (а.с.57-58). 05 грудня 2022 року від відповідача [PERSON] в особі її представника - адвоката Цімури Я.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.75-79). Від позивача [PERSON] в особі його представника - адвоката Дзіковського М.Р. 13 грудня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив (а.с.89-92). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13 лютого 2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду на певну дату (а.с.126). На підставі Розпорядження керівника апарату Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 16 жовтня 2023 року №16 було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Корольчук Н.В. та головуючим суддею у справі визначено суддю Кущ Т.М. (а.с.194). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02 січня 2024 року цивільну справу прийнято суддею Кущ Т.М. до свого провадження та призначено судовий розгляд справи по суті спочатку на 28 лютого 2024 року о 10 год. 00 хв. (а.с.200), під час проведення якого було оголошено перерву судового засідання до 11 год. 00 хв. 03 квітня 2024 року та у подальшому до 14 год. 00 хв. 14 травня 2024 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні, яке відбулося 03 квітня 2024 року, а так само його представник - адвокат Дзіковський М.Р., в судових засіданнях, що відбулися 28 лютого 2024 року та 03 квітня 2024 року,позов підтримали з підстав, викладених у заяві про зменшення розміру позовних вимог, поданій до суду 20 січня 2023 року, надавши судові відповідні пояснення, кожен окремо. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Цімура Я.В. в судових засіданнях, що відбулися 28 лютого 2024 року та 03 квітня 2024 року, проти позову заперечив посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Разом з тим, у судове засідання, призначене на 14 травня 2024 року, всі учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с.231-232). При цьому, представники сторін, кожен окремо, 14 травня 2024 року подали до суду клопотання про завершення розгляду справи за їх відсутності та за відсутності позивача і відповідача (а.с.233-234,235-237). У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з положень стст.211,223 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності всіх учасників справи на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, з`ясувавши позиціюсторін та їх представників позивача, допитавши свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У відповідностідо ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. 02 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики №Л02/05/19-1 (далі - Договір позики). У подальшому між сторонами було укладено десять додаткових угод до Договору позики в частині зміни суми позики та графіку повернення позики, а саме: 15 липня 2019 року на суму 122981 грн. 03 коп.; 07 серпня 2019 року на суму 122461 грн. 47 коп.; 26 листопада 2019 року на суму 121688 грн. 18 коп.; 29 січня 2020 року на суму 95148 грн. 82 коп.; 31 березня 2020 року на суму 110506 грн. 19 коп.; 30 травня 2020 року на суму 119343 грн. 59 коп.; 02 серпня 2020 року на суму 123337 грн. 05 коп.; 02 листопада 2020 року на суму 126719 грн. 42 коп.; 02 лютого 2021 року на суму 124974 грн. 34 коп.; 02 травня 2021 року на суму 118936 грн. 50 коп. (а.с.20-23,24-27,28-50,166-176). Так, відповідно до п.1 додаткової угоди від 02 травня 2021 року до Договору позики, позикодавець передав у власність позичальнику, а позичальник прийняв у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 118936 грн. 50 коп., що за курсом Національного Банку України (далі - НБУ), встановленим на момент укладення такого договору (1 долар США = 27 грн. 75 коп.) еквівалентно 4286 доларів США 00 центів. Всвою чергу, позичальник зобов`язався повернути позику у визначений Договором позики та додатковою угодою до нього строк, згідно із визначеними в них умовами. Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 4286 доларів США 00 центів за курсом продажів доларів США в НБУ на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення додаткової угоди від 02 травня 2021 року до Договору позики, тобто до 02 серпня 2021 року. Згідно із п.5 Договору позики та п.5.5 додаткової угоди до Договору позики - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 договору відповідно до графіку повернення позичальником грошових коштів, а саме: 5605 грн. 50 коп., що еквівалентно 202 долари США 00 центів до 02 червня 2021 року включно; 5605 грн. 50 коп., що еквівалентно 202 долари США 00 центів до 02 липня 2021 року включно; 107725 грн. 50 коп., що еквівалентно 3882 долари США 00 центів до 02 серпня 2021 року включно. Відповідно до п.11 Договору позики, у випадку невиконання позичальником зобов`язання за даним договором, даний договір може бути поданий позикодавцем до стягнення. Звернення стягнення за даним договором здійснюється у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або в судовому порядку. На підтвердження виконання істотних умов за Договором позики та додаткової угоди до нього, відповідачем [PERSON] була власноруч складена та написана розписка, за змістом якої відповідач підтвердила, що вона отримала позику від позивача у сумі 118936 грн. 50 коп. що за курсом продажів доларів США в НБУ на день укладення договору еквівалентно 4286 доларів США 00 центів, та зобов`язалася повернути повністю цю суму позивачу у строк до 02 серпня 2021 року включно. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відтак, як вбачається з матеріалів справи, позичальник [PERSON] своїм підписом у договорах позики підтвердила, що грошові кошти, які є предметом Договору позики, передані позикодавцем і одержані позичальником повністю. Разом з тим, відповідач свої зобов`язання повернути грошові кошти у визначені Договором позики та додатковою угодою до нього строки виконала частково, а саме повернула готівкою позивачу: 22 жовтня 2021 року - 700 доларів США 00 центів, що за офіційним курсом НБУ становить 18340 грн. 00 коп., 30 грудня 2021 року 6965 грн. 00 коп. та 15 липня 2022 року 10000 грн. 00 коп., а всього 35305 грн. 00 коп., що підтверджено позивачем в судовому засіданні. При цьому, вказана сума відповідно до п.2 ч.1 ст.534 ЦК України зарахована позивачем [PERSON] як сплата неустойки. Позичальник, як передбачено ст.1049 ЦК України, зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Підстави припинення зобов`язання передбачені статтями 599-601,604-609 ЦК України, зокрема за статтею 559 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Згідно ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (стст.530,631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної сплати позики у строки, передбачені Договором позики №Л02/05/19-1 від 02 травня 2019 року та додатковою угодою до нього від 02 травня 2021 року. Крім того, як встановлено в судовому засіданні з пояснень представника відповідача, [PERSON] також було сплачено позивачу готівкою ще 264 долари США 00 центів, на підтвердження чого відсутні будь-які письмові докази як у сторони відповідача, так і у сторони позивача. Проте, позивач [PERSON] у судовому засіданні усно підтвердив факт отримання від [PERSON] грошових коштів готівкою в сумі 264 долари США 00 центів, однак не пригадав коли саме. До того ж, позивач в судовому засіданні особисто зазначив, що ним така сума зарахована як сплата основного боргу, що не було ним враховано при розрахунку суми позову. Відтак суд вважає, що із відповідача [PERSON] підлягає стягненню сума позики за мінусом сплачених нею 264 доларів США 00 центів. При цьому посилання відповідача та її представника на те, що насправді позивач [PERSON] під приводом надання позик під заставу транспортних засобів займається підприємницькою діяльністю автоломбарду «Cronvest», а кошти сплачені за вказаним договором позики за дорученням [PERSON] оплачувались, в тому числі, на рахунок працівника «Cronvest» - [PERSON] , у зв`язку з чим дійсна правова природа договірних відносин між сторонами не є виключно договір позики, а послуги з автоломбарду, суд не приймає до уваги, оскільки таке не підтверджено жодними доказами, а навпаки, спростовано під час розгляду справи в суді позивачем [PERSON] шляхом надання суду особистих пояснень. Крім того, допитана судом свідок [PERSON] пояснила, що вона є знайомою позивача [PERSON] , за якого, діючи на підставі наданої ним довіреності, безоплатно інколи підписувала договори та отримувала належні йому як фізичній особі кошти. Щодо надання [PERSON] позик під заставу транспортних засобів їй нічого не відомо. Відтак, суд вважає, що із відповідача [PERSON] підлягає до стягнення основна сума боргу в розмірі 147044 грн. 32 коп., виходячи з розрахунку: 156696 грн. 16 коп. (заявлена позивачем до стягнення основна сума боргу) - сплачені відповідачем 264 долари США 00 центів, що за курсом НБУ (36 грн. 56 коп. за 1 долар США) становить 9651 грн. 84 коп.). Крім цього, із відповідача [PERSON] підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми, які слід рахувати із суми основного боргу 147044 грн. 32 коп. наступним чином: 147044 грн. 32 коп. (основна сума заборгованості) х 3 % річних х 266 (кількість днів прострочення) / 365 (кількість днів у році) / 100 = 3214 грн. 83 коп.. Разом з тим, при визначенні розміру неустойки, що підлягає до стягнення з відповідача [PERSON] , суд виходить з наступного. Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 №522/1029/18. Відповідно до п.18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався, востаннє Указом Президента України №271/2024 від 06 травня 2024 року з 14 травня 2024 року строком на 90 діб. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду за захистом порушеного права 05 жовтня 2022 року. Враховуючи, що представником відповідача заявлено про сплив позовної давності (а.с.188-189), а позивачем не надано доказів поважності причини пропуску строку позовної давності, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка за період з 05 жовтня 2021 по 23 лютого 2022 року виходячи з наступного розрахунку: 147044 грн. 32 коп. (сума основного боргу) х 1% х 142 (кількість днів прострочення за період із 05 жовтня 2021 по 23 лютого 2022 року) /100 = 208802 грн. 93 коп. - 35305 грн. 00 коп. (сума грошових коштів, сплачені відповідачем, що зараховані позивачем як сплата неустойки) = 173497 грн. 93 коп.. Відтак, сума неустойки становить 173497 грн. 93 коп.. Разом з тим, згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми, як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для відповідача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Вимога позивача про стягнення неустойки в розмірі, який в декілька разів перевищує заборгованість спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22 листопад 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституційний Суд України визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч.3 ст.551 ЦК України. За правилами п.1 ч.2 ст.258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. З розрахунку позивача, викладеного в заяві про зменшення позовних вимог, а також виходячи із обставин, встановлених судом під час розгляду справи, слідує, що сума неустойки нарахована на прострочення по оплаті основного боргу та складає 173497 грн. 93 коп. при основній сумі заборгованості 147044 грн. 32 коп., що значно перевищує суму заборгованості за договором позики, що свідчить про явну не співмірність суми неустойки сумі заборгованості по кредиту. Згідно п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). При таких обставинах суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для застосування положень ч.3 ст.551 ЦК України та вважає за доцільне зменшити розмір неустойки до суми основного боргу, а саме зменшити з 173497 грн. 93 коп. до 147044 грн. 32 коп.. Згідно ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідачем [PERSON] не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сума боргу в повному обсязі була повернута позивачу [PERSON] .. Ніяких розписок або інших документів, які б свідчили про факт повернення суми боргу відповідачем позивачу, суду надано не було, чим не виконано вимоги стст.12,81 ЦПК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] мала можливість сплатити грошові кошти за Договором позики, однак свідомо ухилилася від виконання зобов`язання. За такої сукупності обставин у справі суд дійшов висновку про часткову доведеність тих обставин, на які посилається [PERSON] як на підставу своїх вимог до відповідача [PERSON] , а тому підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення заборгованості за Договором позики в розмірі 297303 грн. 47 коп., у тому числі основна заборгованість в сумі 147044 грн. 32 коп., неустойка за прострочення виконання зобов`язання в сумі 147044 грн. 32 коп. та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 3214 грн. 83 коп.. В іншій частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов [PERSON] задоволено частково, суд, згідно положень ст.141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, з [PERSON] в сумі 3111 грн. 11 коп., виходячи з розрахунку: 297303 грн. 47 коп. (розмір задоволених позовних вимог) х 5667 грн. 84 коп. (сума сплаченого судового збору) / 541628 грн. 79 коп. (розмір заявлених позовних вимог). Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно положень чч.1-3 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а також розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До позовної заяви на виконання вимог п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України позивачем фактично не було долучено попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які поніс або очікує понести позивач у зв`язку з розглядом справи. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до позовної заяви додано лише договір-доручення №04-2021 про надання правової (правничої) допомоги від 14 травня 2021 року, укладений між позивачем [PERSON] та адвокатським об`єднанням «Бачинський та партнери» із подальшими додатками до такого договору, а також ордер на надання правничої (правової) допомоги та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.11-19). Разом з тим, слід зауважити, що у п.1.2 договору - доручення №04-2021 зазначено про представництво у цивільних справах 686/25169/20, 452/791/21, 944/5413/20, 772/3635/21 в усіх судах України та ін., однак не зазначено про представництво у даній судовій справі №452/2938/22. Крім цього, такий договір укладено 14 травня 2021 року із строком його дії протягом одного календарного року з моменту його підписання, тобто до 14 травня 2022 року, разом з тим із даним позовом представник позивача [PERSON] звернувся лише 05 жовтня 2022 року. До того ж, ні позивачем, ні його представником суду не надано розрахунок вартості правової допомоги (звіт про виконану роботу), акт виконаних робіт, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), тощо. Відтак, підтвердження понесення позивачем конкретних витрат на правову допомогу у конкретній справі не надано як при зверненні до суду, так і на час ухвалення судового рішення. При цьому, позивач не звертався до суду із заявою про подання у майбутньому доказів понесення витрат на правову допомогу у розумінні ч.8 ст.141 ЦПК України. За відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, вимога представника позивача про стягнення з відповідача [PERSON] витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial