Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-09 00:00:00

06.03.2024 [PERSON] , від іменні та в інтересах якого діє адвокат Гайворонський Олексій Миколайович, звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 14.01.1984 між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований відділом ЗАГС Костянтинівського міськвиконкому, про що 14.01.1984 у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу був зроблений запис за № 31. Від шлюбу сторони мають спільного повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З серпня 2023 р. подружні стосунки сторін припинено. Основна причина розпаду сім`ї це відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, яке сторонами не ведеться, спір про розподіл майна відсутній. Примирення та збереження шлюбу між сторонами вважає неможливим, оскільки перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. Посилаючись на положення ст.ст. 105 п.3, 112 СК України, просить розірвати шлюб, укладений 14 січня 1984 р. між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований відділом ЗАГС Костянтинівського міськвиконкому, про що 14.01.1984 у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу був зроблений запис за № 31. Судовою ухвалою від 01.04.2024 відкрите провадження в цивільній справі №233/1386/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу; справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено у судове засідання для розгляду по суті (а.с.16-17). У судове засідання позивач, представник позивача не з`явилися, надавши суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача з посиланням на підтримання позову (а.с.2240). Представник відповідачки адвокат Шамардін В. М. у судовому засіданні позов не визнав, просив про надання сторонам строку для примирення строком на шість місяців, пославшись на підстави і обставини, викладені у відповідному письмовому клопотанні (а.с.27-28): [PERSON] та [PERSON] знаходяться в шлюбних стосунках на протязі сорока років. Від подружнього життя у сторін по справі є доросла дитина. У позовній заяві позивачем зазначені причини розпаду сім`ї, такі як відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, розходження поглядів на сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Дивно, коли при відсутності взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та інше, [PERSON] та [PERSON] прожили разом 40 років, і на тривалість цього не впливли зазначені вище причини. Хибним вважає також ствердження [PERSON] про те, що на сорок першому році сумісного подружнього життя примирення та збереження шлюбу стало суперечити інтересам Позивача розвиватися фізично, розумово, морально і духовно, крім того, перебування у шлюбі суперечить розвиватися здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. У позові не наведено будь-яких посилань на обставини, які б з боку дружини об`єктивно перешкоджали його фізичному, розумовому, моральному і духовному розвитку. [PERSON] зазначає у позові, що [PERSON] також сама зацікавлена у розірванні укладеного шлюбу. Це не відповідає дійсності. [PERSON] не бажає руйнувати сім`ю, в якій проживала с чоловіком багато років. Про намір розірвати шлюб чоловік жодного разу не повідомляв дружину. Вони не обговорювали наміру розлучитися, тому вважає що рішення позивача розірвати шлюб носить імпульсивний характер. Відповідачка зацікавлена у збереженні сім`ї та вважає, що у них немає підстав для розірвання шлюбу. Час на примирення дозволить сторонам повернути необхідний баланс для нормального функціонування сім`ї та зберегти шлюб. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя у п.10 зазначається що судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.56 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства щодо підтримання шлюбних відносин. Відповідно до ст.111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Просить зупинити провадження у справі та надати [PERSON] та [PERSON] строк для примирення терміном у 6 місяців. Позивач заперечив проти надання сторонам строку на примирення, про що зазначив у відповідному письмовому зверненні до суду «Заперечення на клопотання про надання строку для примирення між подружжям» (а.с.37-38), в якому послався на таке: Подружні відносини між ним і Позивачкою припинені з серпня 2023 р. Разом з тим, з вересня 2023 р. по сьогоднішній день він знаходиться у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, до якої у нього почуття кохання. З того часу вони мають спільний побут, фактично проживають за однією адресою, тобто однією сім`єю. Приймаючи до уваги вищенаведені обставини, казати про зупинення провадження у зв`язку з примиренням взагалі не відповідає його інтересам, поглядам, почуттям, та він категорично проти цього. Статтею 56 СК України, серед іншого, визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Його рішення про розірвання шлюбу є виваженим, оскільки вже довгий час він перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, з якою вони люблять один одного, тож заходи примирення взагалі не будуть дієвими, а навпаки перешкоджатимуть йому офіційно зареєструвати відносини з коханою ним жінкою. Судом встановлено, що 14 січня 1984 р. Відділом ЗАГС [PERSON] міськвиконкому зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), про що складений відповідний актовий запис № 31 (копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] на а.с.7-), від якого неповнолітніх дітей подружжя не має. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.5 ст.55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з положень наведених норм права, враховуючи обставину припинення між сторонами подружніх стосунків та ведення спільного господарства, що стороною відповідачки не спростовано, категоричне небажання позивача зберегти сім`ю та його наполягання на розірванні шлюбу, суд дістає висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України, не вбачаючи підстав для надання сторонам строку на примирення, з огляду на таке. Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За ч.7 ст.241 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців. Надання строку для примирення подружжя є лише правом суду, а не його обов`язком, на що неодноразово вказував Верховний Суд, зокрема у постанові по справі №200/952/18, в якій підкреслив, що «шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їхніх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. \~ ВС наголошує, що\~Закон\~не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду справи. Надання строку для примирення подружжя є лише правом суду, а не його обов`язком». Обґрунтовуючи клопотання про надання строку на примирення, представник відповідачки висловив здивування, як «при відсутності взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та інше, [PERSON] та [PERSON] прожили разом 40 років, і на тривалість цього не впливли зазначені вище причини», та обурення ствердженню позивача «про те, що на сорок першому році сумісного подружнього життя примирення та збереження шлюбу стало суперечити інтересам Позивача розвиватися фізично, розумово, морально і духовно, крім того, перебування у шлюбі суперечить розвиватися здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності». При цьому, представник відповідачки, окрім посилання на перебування сторін у шлюбі протягом тривалого строку та небажання відповідачки розірвати шлюб, не зазначив обставин, які слугували припиненню подружніх стосунків, та обставин, за яких слід вважати, що шлюб сторін можливо зберегти. Враховуючи наведене, категоричне заперечення позивача проти надання строку на примирення, суд вважає, що збереження шлюбу сторін суперечитиме інтересам позивача, який стверджує, що не бажає в подальшому підтримувати сімейні стосунки з відповідачкою, що втратив почуття любові до неї, а їхня сім`я існує лише формально. Тож позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved