Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із даним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 25 травня 2012 p. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. У свою чергу 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно зазначених угод відбулося відступлення права вимоги на користь ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором № 0309/1107/71-441 від 13.11.2007 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого став ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] , за яким кредитор надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 25000 доларів США. 12.08.2022 року позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». У порушення умов договору позичальник свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 18.08.2023 року має заборгованість за кредитом в сумі 10807 доларів США та по відсотках 1973,32 доларів США. Отже, просив суд стягнути з відповідача на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитом в сумі 10807 доларів США та по відсотках 1973,32 доларів США, а також судові витрати. Не погоджуючись із позовом відповідач подав суду письмові пояснення, де вказував, що він дійсно 13.11.2007 р. уклав із ПАТ «Сведбанк» кредитний договір №0309/1107/71-441, за яким отримав кредитні кошти в розмірі 25000 доларів США строком до 12.11.2032 року із зобов`язанням повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у терміни, передбачені договором. Так він сумлінно сплачував кредит до лютого 2022 року, по якому у нього за довідкою банку від 26.02.2024 року не має простроченої заборгованості, тому правових підстав для звернення до суду в лютому 2024 року у позивача не було. Однак з 24 лютого 2022 року введення воєнного стану на території України є форс-мажорними обставинами, що є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення умов договору. Додавав, що на початку війни АT «Сенс Банк» було банком держави-агресора, оскільки власниками істотної частки такого банку на 21 квітня 2022 року були, зокрема, громадяни Росії, до яких були застосовані заходи впливу НБУ, а станом на 21 липня 2023 року власником АТ «Сенс Банк» стала держава Україна на підставі постанови КМУ від 21.07.2023 р. № 739. Таким чином з березня 2022 року до липня 2023 року, коли позивач належав державі-агресору, він, не будучи її спонсором, не сплачував кредит. Вже після націоналізації позивача він отримав реквізит для здійснення платежів, тому з листопада 2023 року почав погашати борг, що утворився, який погасив до 2024 року, після чого справна продовжує сплачувати поточну заборгованість та нараховані відсотки. Посилаючись на ст. 16 Закон України «Про споживче кредитування», за якою кредитодавець зобов`язаній у письмовій формі повідомити споживача про затримку проведення платежів із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, строку, протягом якого вони мають бути здійснені, вказував, що він від банку не отримував повідомлення про порушення умов договору, про її наявність не був обізнаний, а доказів, які б свідчили, що банк дійсно направив на його адресу таку вимогу позивачем суду не надано. Отже, за відсутності доказів вручення йому вимоги неможливо встановити початок відліку строку на погашення боргу. У свою чергу він добровільно погасив борг протягом листопада - грудня 2023 року, тому станом на лютий 2024 року він навіть здійснив переплату на виконання укладеного кредитного договору, внаслідок чого будь-які порушення з його боку відсутні. Таким чином вважав, що підстави для дострокового стягнення з нього заборгованості за кредитним договором від 13.11.2007 року відсутні, тому просив суд відмовити у задоволенні заявлених вимог банком повністю. У письмових поясненнях представник позивача, [PERSON] , вказувала, що АТ «Сенс Банк» не погоджується з доводами відповідача. Зазначала, що відповідно до умов укладеного 13.11.2007 року ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] кредитного договору № 0309/1107/71-441 на суму 25000 доларів США (п. 3.8 договору) сторони за взаємною згодою домовились без укладання додаткової угоди встановити наступний порядок змін умов цього договору з відповідною зміною зобов`язань позичальника щодо строку виконання позичальником зобов`язань за цим договором та відповідних прав банку вимагати від позичальника виконання зобов`язань за цим договором при настанні наступних обставин, зокрема, в разі якщо позичальник порушує строки платежів, встановлених п. 3.3 та/ або при невиконанні зобов`язань позичальника, передбачених пп. 5.17 та/ або 5.10 та/або 5.1.11 договору та/або у випадку незгоди позичальника укласти додаткову угоду до цього договору при настанні обставин, передбачених п. 9.2. Так при настанні зазначених обставин, які за згодою сторін визнаються такими, що свідчать про суттєве порушення позичальником умов договору, банк має право надіслати йому повідомлення про зміну умов цього договору у будь-який час з моменту настання вказаних обставин. При цьому строк виконання позичальником своїх зобов`язань (повернення кредиту, сплата за користування ним) за взаємною згодою сторін, вважається таким, що настав, на 10 календарний день з дати направлення вимоги банком позичальнику повідомлення про зміну умов договору. Сторони досягли згоди, що датою з якої починається відлік зазначеного 10-денного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенні зв`язку при направленні листа з повідомленням про вручення, або дата, зазначена в повідомленні про вручення. Так п. 3.3 договору передбачає, що сплата відсотків за договором здійснюється щомісячно в період з 1 по 10 число місяця, а п. 3.6 встановлено, що платежі вважаються сплаченими у встановлений строк, якщо саму платежу надійшла в повному розмірі на відповідний рахунок протягом банківського дня. Платежі зі сплати кредиту та процентів вважають простроченими наступного дня після закінчення строку їх сплати, визначеного цим пунктом. При цьому починаючи з 1 липня 2022 року відповідач не здійснив оплату щомісячного платежу, що мало наслідком виникнення простроченої заборгованості у відповідача. Отже, на виконання п. 3.8 кредитного договору банком було змінено строк виконання позичальником своїх зобов`язань з повернення кредиту та 01.09.2023 року було направлено вимогу про усунення порушень. Так відповідно до п. 3.8 строк повернення кредиту вважається таким, що настав 10.09.2023 року. Додавала, що за п. 3.9 кредитного договору при порушенні умов, передбачених п. 5.1.8 договору, та/або якщо позичальник порушує строки платежів, встановлених п 3.1 договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобов`язаний виконати зазначені зобов`язання у порядку, передбаченим цим пунктом договору. Вимога про дострокове повернення кредиту та сплату за користування ним направляється позичальникові у порядку, передбаченому п. 3.10 договору, за яким сторони погодили, що в випадках порушення умов пп. 3.8 та/або п. 3.9 та/або п. 6.1.2 цього договору та/або умов договору іпотеки, вимога про виконання порушеного зобов`язання направляється банком у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 днів з моменту надсилання її банком за адресою позичальника, зазначеної у реквізитах цього договору. Сторони досягли згоди, що датою з якої починається відлік зазначеного часу, вважається дата зазначена на квитанції, яка надається банку у відділенні зв`язку при відправленні повідомлення або дата, зазначена у повідомленні про вручення, тому сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, зміну строку виконання основного зобов`язання. Отже, з аналізу змісту п. 3.8 кредитного договору слідує, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, тому передбачені графіком сплати щомісячних платежів не мають правового значення, оскільки за вимогою п. 3.8 кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі. Крім того відповідач почав сплачувати погашення боргу відповідно до графіку, сплативши прострочений борг, лише 1 січня 2024 року. Так відповідач усунув порушення щодо оплати щомісячних платежів в строк більш ніж 60 днів, бо 01.09.2023 року йому була направлена вимога, а строк сплив 01.11.2023 року. Отже, банк, скориставшись своїм правом, передбаченим умовами договору змінив строк кредитування та відповідно мав право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, внаслідок чого позивачем було пред`явлено позов до суду. Також є безпідставними посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин, оскільки відповідач не надав документів на підтвердження прийняття рішення уповноваженою особою щодо засвідчення форс-мажорних обставин відносно неможливості виконання [PERSON] умов кредитного договору, а сам факт введення воєнного стану не є підставою для невиконання зобов`язання відповідача. Також посилання [PERSON] на націоналізацію АТ «Сенс Банк», як на підставу не виконання зобов`язань не підтверджена жодними доказами, тому не може бути підставою для звільнення його від виконання зобов`язань за договором кредиту. Представник позивача, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за відсутності представників АТ «Сенс Банк», наполягаючи при цьому на задоволені позову в повному обсязі. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання також не з`явився, надавши заяву з проханням вирішити справу за його відсутності, заперечуючи при цьому проти задоволення позову на підставі поданих ним письмових пояснень. Суд зазначає, що за ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому підстави для відкладення розгляду справи у даному випадку відсутні. Отже, суд, розглянувши справу за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Суд встановив, що на підставі кредитного договору № 0309/1107/71-441 від 13.11.2007 р. (далі - договір), укладеного між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого з рештою став позивач, АТ «Сенс Банк», та [PERSON] , банк надав позичальнику кредит в розмірі 25000 доларів США грн. зі строком повернення до 12.11.2032 року на придбання квартири по [ADDRESS] зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 12,5% річних. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК. За ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Судом було встановлено, що за п. 3.3, 3.6 договору щомісячна оплата відсотків за договором здійснюється в період з 1 по 10 число місяця, а платежі зі сплати кредиту та процентів вважаються простроченими наступного дня після закінчення строку їх сплати. На підставі п. 3.8 договору сторони за взаємною згодою домовились без укладання додаткової угоди встановити наступний порядок змін умов цього договору з відповідною зміною зобов`язань позичальника щодо строку виконання позичальником зобов`язань за цим договором та відповідних прав банку вимагати від позичальника виконання зобов`язань за цим договором при настанні наступних обставин, зокрема, в разі якщо позичальник порушує строки платежів, встановлених п. 3.3 договору. Так при настанні зазначених обставин, які за згодою сторін визнаються такими, що свідчать про суттєве порушення позичальником умов договору, банк має право надіслати йому повідомлення про зміну умов цього договору у будь-який час з моменту настання вказаних обставин. При цьому строк виконання позичальником своїх зобов`язань (повернення кредиту, сплата за користування ним) за взаємною згодою сторін, вважається таким, що настав, на 10 календарний день з дати направлення вимоги банком позичальнику повідомлення про зміну умов договору. Сторони досягли згоди, що датою з якої починається відлік зазначеного 10-денного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенні зв`язку при направленні листа з повідомленням про вручення, або дата, зазначена в повідомленні, яке отримане позичальником особисто у банку. Також на підставі п. 3.9, 3.10 договору при порушенні, зокрема, позичальником строків платежів, встановлених п. 3.1 договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобов`язаний виконати зазначені зобов`язання у порядку, передбаченим цим пунктом договору. У випадках порушення умов, зокрема, п. 3.8, 3.9 договору вимога про дострокове повернення кредиту та сплату за користування ним відсотків направляється позичальникові банком у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 днів з моменту надсилання її банком за адресою позичальника, зазначеної у реквізитах цього договору. Сторони досягли згоди, що датою з якої починається відлік зазначеного часу, вважається дата зазначена на квитанції, яка надається банку у відділенні зв`язку при відправленні повідомлення або дата, зазначена у повідомленні, яке отримане позичальником особисто у банку. При цьому суд вказує, що за п. 10.6 договору будь-які повідомлення, що направляються сторонами одна одній, повинні бути здійсненні у письмовій формі та такі повідомлення вважаються направленими належним чином, якщо вони доставлені адресату посильним, цінним листом, телексом чи телефаксом за адресою, вказаною у договорі або повідомленою позичальником. Таким чином суд встановив, що на підставі наведених положень договору слідує, що за п. 3.8 договору банк мав право змінити умови договору щодо строку виконання позичальником зобов`язань за ним та вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань за цим договором при порушенні ним строків щомісячних платежів. Отже, порушення позичальником строків проведення оплати щомісячних платежів зі сплати кредиту та відсотків на користь банку саме по собі не свідчить про зміну умов договору щодо строку виконання позичальником зобов`язань за ним, оскільки таке право банк повинен реалізувати у передбачений умовами такого договору порядку. Так банк повинен надіслати позичальнику повідомлення про зміну умов цього договору, а строк виконання позичальником своїх зобов`язань в такому разі вважається таким, що настав, на 10 календарний день з дати направлення вимоги банком позичальнику повідомлення про зміну умов договору, а відлік 10-денного строку починається з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку в відділенні зв`язку. Крім цього банк мав право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів від позичальника у випадку порушення позичальником строків проведення оплати щомісячних платежів зі сплати кредиту та відсотків, яке він повинен реалізувати у передбачений умовами такого договору порядку. В такому разі банком вимога про дострокове повернення кредиту та сплату за користування ним відсотків направляється позичальникові у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 днів з моменту надсилання її банком за адресою позичальника, а відлік зазначеного часу, вважається дата зазначена на квитанції, яка надається банку у відділенні зв`язку при відправленні такого повідомлення. У цьому сенсі суд не приймає посилання представника позивача на правові висновки, наведені у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 15.06.2020 року по справі № 138/240/16-ц, оскільки наведені у такій справі обставини відрізнялись від обставин справи за даним позовом АТ «Сенс Банк», бо по справі № 138/240/16-ц зміна строку кредитування у випадку прострочення виконання боржником своїх зобов`язань за умовами договору не залежала від волі банку, тобто була безумовною, а за даною справою банк повинен був реалізувати таке право в передбаченому договором порядку. Таким чином суд дійшов висновку, що підставами для зміни строку виконання основного зобов`язання за договором № 0309/1107/71-441 від 13.11.2007 року було виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а також направлення банком письмового повідомлення позичальнику про зміну строку повернення кредиту, оскільки така зміна залежала від волевиявлення банку, та надавала банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення [PERSON] всієї суми кредиту. Суд встановив, що 1 вересня 2023 року банк на реалізацію свого права на дострокове повернення позичальником боргу направив відповідачу вимогу про сплату протягом 60-денного терміну заборгованість по кредитному договору, що підтверджується листом банку від 23.08.2023 року та поштовим повідомленням із чеком про відправку такої кореспонденції. В той же час матеріали справи не містять повідомлення банку позичальнику про зміну умов договору № 0309/1107/71-441 від 13.11.2007 року та настання строку виконання позичальником його зобов`язань. При цьому суд вказує, що сторони договору № 0309/1107/71-441 від 13.11.2007 року за п. 10.6 визначили, що будь-які повідомлення, що направляються сторонами одна одній, повинні бути здійсненні у письмовій формі та такі повідомлення вважаються направленими належним чином, якщо вони доставлені адресату посильним, цінним листом, телексом чи телефаксом за адресою, вказаною у договорі або повідомленою позичальником. В цьому сенсі суд зазначає, що існує правило тлумачення «сontra proferentem», за яким слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Таким чином особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені», але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін». Правило тлумачення «сontra proferentem»: має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище, оскільки саме вона допустила таку двозначність; спрямоване на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); застосовується в разі неясності умов договору тлумачення умов договору та повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. При цьому презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань. Аналогічна правова позиція була викладена Об`єднаною палатою Верховного Суду в постанові від 18.04.2018 року по справі № 753/11000/14-ц. Таким чином на підставі наведеного вмотивування суд дійшов переконання, що положення п. 10.6 договору № 0309/1107/71-441 від 13.11.2007 року повинні тлумачитись проти АТ «Сенс Банк», який є правонаступником первісного кредитора, що саме підготував проект договору, бо тлумачення його умов повинні здійснюватися саме на користь відповідача, як споживача, тобто слабшої сторони договору споживчого кредитування. Отже, суд зазначає, що на підставі зазначеного обґрунтування, виходячи з аналізу п. 3.8, 3.9, 3.10 договору в сукупності із положеннями п. 10.6 договору № 0309/1107/71-441 від 13.11.2007 року, встановлено, що повідомлення, які банк повинен був направити позичальнику в письмовій формі про односторонню зміну умов такого договору та про дострокове повернення кредиту та відсотків, вважалися б направленими належним чином не лише при отриманні банком квитанції у відділенні зв`язку про відправлення повідомлення, а також якщо вони були безпосередньо доставлені адресату, [PERSON] . Однак доказів доставки відповідачу повідомлення банку про односторонню зміну умов кредитного договору та про дострокове повернення позичальником кредиту та нарахованих відсотків матеріали справи не містять. При цьому суд зауважує, що договір є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. При застосуванні умов договору при вирішенні спору суд здійснює тлумачення змісту договору, навіть за відсутності позовної вимоги про тлумачення змісту договору. Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою; та такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами. Отже, одностороння зміна умов договору банком, розрахована на сприйняття саме позичальником таких змін, тому в такому разі про такі зміни умов договору та про дострокове повернення кредиту та відсотків банку слід повідомити позичальника. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 2 листопада 2022 року по справі № 146/1094/21. Отже, про реалізацію права банку на зміну умов договору щодо строку виконання позичальником зобов`язань за ним та вимоги від позичальника виконання зобов`язань за цим договором при порушенні ним умов договору кредиту достроково [PERSON] повинен був при дотриманні банком визначеного умовами такого договору порядку, інакше воля банку в цій частині не буде реалізована відповідно до умов такого договору кредитування. Однак суд встановив, що банк у передбаченому умовами договору кредиту порядку не довів до відома реалізацію свого права на односторонню зміну умов кредитного договору та про необхідність дострокового погашення боргу відповідачем. Суд також\~зазначає,\~що за\~ч.\~4\~ст.\~16\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» у\~разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Однак суд встановив, що банк не виконав умови ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», які підлягають застосуванню до договору № 0309/1107/71-441 від 13.11.2007 року, про повідомлення [PERSON] про затримку проведення оплати частини споживчого кредиту, наданого йому в іноземній валюті, й процентів за договором кредиту, забезпеченого іпотекою, із зазначенням у такому повідомленні дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені відповідачем. При цьому доказів одержання від кредитодавця відповідачем повідомлення про таку вимогу матеріали справи не містять, внаслідок чого фактично [PERSON] дізнався про вимоги банка до нього, коли дана справа вже перебувала у суді, а у нього була вже відсутня будь-яка заборгованість на виконання умов кредитного договору № 0309/1107/71-441 від 13.11.2007 року, тому суд вважає, що на виконання вимог ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» фактично [PERSON] усунув порушення умов договору про такий споживчий кредит. Отже, за дослідженими матеріалами справи було встановлено, що банк фактично не реалізував своє право на зміну умов виконання кредитного договору № 0309/1107/71-441 від 13.11.2007 року відповідачем, оскільки про наявність зміни банком умов виконання такого договору та необхідності дострокового погашення боргу [PERSON] дізнався вже, коли отримав позов від банку по даній справі в суді, тобто коли будь-якої заборгованості перед позивачем за таким кредитним договором він не мав, тобто на той момент, коли вже підстав для зміни умов кредитного договору та необхідність дострокового погашення позичальником боргу не існувало. Враховуючи, що право кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором має передувати належна реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, то за встановленими обставинами справи в суду немає законних підстав для стягнення суми боргу за кредитним договором з відповідача, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що вимогу про дострокове повернення кредиту відповідачем було отримано, бо саме по собі надсилання листа з такою вимогою з вихідною кореспонденцією не доводить отримання позичальником такої вимоги. Отже, суд дійшов висновку, що у відповідача не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком були фактично направлені вимоги про зміну умов кредитування та про дострокове повернення кредиту, а відповідачем такі вимоги дійсно отримані у визначений договором строк. При цьому суд звертає увагу на те, що банк справна отримував від позичальника як суми, сплачені ним в рахунок погашення боргу, так й планові періодичні платежі, що свідчить про суперечливу поведінку позивача, який, з одного боку, вважає умови кредитного договору зміненими та вимагає повернення від [PERSON] усієї суми кредиту та нарахованих відсотків достроково, а, з іншого боку, приймає планові платежі від нього та вказує, що відповідач немає жодної заборгованості та нагадує, що відповідачем повинен бути сплачений черговий платіж. Так проведення оплати відповідачем на виконання умов кредитного договору на користь позивача та його попередників підтверджується долученими до справи [PERSON] квитанціями від 13.05.2020 року, 12.06.2020 року, 13.07.2020 року, 10.08.2020 року, 15.09.2020 року, 02.10.2020 року, 11.11.2020 року, 22.12.2020 року, 21.01.2021 року, 09.02.2021 року, 04.03.2021 року, 08.04.2021 року, 18.05.2021 року, 09.06.2021 року, 09.07.2021 року, 10.08.2021 року, 13.09.2021 року, 08.10.2021 року, 12.11.2021 року, 14.12.2021 року, 17.01.2022 року, 11.02.2022 року, 02.11.2023 року, 21.11.2023 року, 18.12.2023 року, 04.01.2024 року, 06.02.2024 року, 05.03.2024 року. Також відсутність будь-якої заборгованості у [PERSON] перед АТ «Сенс Банк» на виконання умов кредитного договору № 0309/1107/71-441 від 13.11.2007 року станом на 26.02.2024 року підтверджується довідкою АТ «Сенс Банк» від 26.02.2024 року, де наголошено на тому, що відповідач повинен сплачувати банку чергові платежі. Суд, натомість, відкидає посилання відповідача на наявність форс мажорних обставин, оскільки на підставі ст. 617 ЦК особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. За ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати України» Торгово-промислова палата України, зокрема, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб. Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 вбачається, що Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на підставі ст. ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням / обов`язком, виконання яких (-го) настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких (-го) стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). При цьому форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 16 липня 2019 року по справі № 917/1053/18 та від 25 січня 2022 року по справі № 904/3886/21. Так на підставі п. 6.2, 6.12 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили),затвердженого Рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 р. № 40(3), форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов`язаннях/обов`язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) видається заявнику на бланку Торгово-промислової палати України / регіональної торгово-промислової палати. В сертифікаті вказуються дані заявника, сторони за договором (контрактом, угодою тощо), дата його укладення, зобов`язання, що за ним настало чи настане найближчим часом для виконання, його обсяг, термін виконання, місце, час, період настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили його виконання, докази настання таких обставин. Однак суд зазначає, що матеріали справи не містять відповідного сертифікату ТПП України, якими підтверджувались би обставини непереборної сили в виді військової агресії Російської Федерації проти України, що не дали можливості відповідачу виконати свої зобов`язання перед позивачем за договором кредитування, оскільки відповідно до закону не надано доказів звернення [PERSON] до ТПП України за встановленням таких обставин по конкретному зобов`язанню перед позивачем, чи по пов`язаним зобов`язанням, виконання яких стало неможливим через військову агресію Російської Федерації проти України. Таким чином саме по собі посилання [PERSON] на наявність листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, як на наявність обставин непереборної сили через введений в Україні воєнний стан без надання відповідних доказів в підтвердження своїх доводів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин щодо виконання зобов`язання перед АТ «Сенс Банк». Також суд не приймає посилання [PERSON] на наслідки націоналізації АТ «Сенс Банк», як на підставу не належного виконання ним зобов`язань за договором, оскільки ним не було доведено причинно-наслідковим зв`язок між націоналізацією банку та неможливістю ним вчасно виконувати умови кредитного договору. Натомість, з рештою, підсумовуючи викладене обґрунтування, суд з урахуванням змісту кредитного договору № 309/1107/71-441 від 13.11.2007 року та положень Закону України "Про споживче кредитування" дійшов висновку, що позовні вимоги АТ «Сенс Банк», заявлені до відповідача, не підлягають задоволенню, враховуючи їх безпідставність та недоведеність.

Outcome: dismissed