Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

Представник позивача адвокат Сєдов М.В. за допомогою системи «Електронний суд» 09.01.2024 в інтересах позивача звернувся до суду із вказаною позовною заявою, яку уточнив 18.01.2024, за змістом якої просить^ - зменшити розмір аліментів, що стягуються з позивача на підставі виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у справі №336/2675/13-ц від 22.04.2013, який виданий на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2013, на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , до розміру 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили і досягнення донькою 18-річного віку; - зменшити розмір аліментів, що стягуються з позивача на підставі виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у справі №336/1692/20 від 09.09.2020, який виданий на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2020, на утримання сина [PERSON] , [INFO] , до розміру 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили і досягнення сином 18-річного віку, що в сукупності становитиме 1/3 заробітку (доходу) батька щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного вік.. За змістом позовної заяви на підставі рішень Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2013 та 09.09.2020 з позивача у даній справі на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання спільних дітей сторін [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) батька щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, на кожну дитину, до досягнення повноліття. Відповідні виконавчі листи перебувають на виконанні у Шевченківському відділу ДВС у м.Запоріжжі Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса). Позивач стверджує, що заборгованість з виплати аліментів станом на час звернення до суду відсутня, є переплата в межах виконавчого провадження ВП №63349374. 10.11.2020 виконавчі провадження об`єднані відповідно до постанови державного виконавця. 28.03.2023 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, [INFO] народилась їх спільна дитина донька [PERSON] . 13.12.2023 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з 12.12.2023 до досягнення дитиною повноліття. Крім того, на утриманні позивача знаходиться дружина, яка не працює у зв`язку із народженням дитини, що свідчить про зміну матеріального становища позивача. Із посиланням на ст.51 Конституції України, ст.15 ЦК України, ст. 141, 150, 181-183, 192 СК України, ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» представник позивача просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі у визначений ним спосіб. Ухвалою судді від 29.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження, визначено дату, час і місце проведення судового засідання. Відповідачу визначено 15-денний строк з моменту отримання цієї ухвали для подання відзиву на позов, роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Встановлено позивачу 5-денний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ч.3-5 ст.178 ЦПК України, при цьому, її копія одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи. До справи надійшов відзив (вх.№12.02.2024), порушення строку його подання судом не встановлено, що підтверджено поштовим повідомленням про отримання копії позовної заяви із додатками стороною відповідача 06.02.2024. За змістом відзиву відповідачка позовних вимог не визнає, вважає їх безпідставними, необґрунтованими й недоведеними належними та допустимими доказами, а позов в цілому таким, що не підлягає задоволенню. Так, на думку відповідача, поданням даного позову, формально усуває підстави для позбавлення його батьківських прав. Виконання батьківського обов`язку щодо забезпечення новонародженої дитини позивача істотно не впливає на зміну матеріального стану [PERSON] і не заважає позивачу належним чином виконувати судові рішення про стягнення з нього аліментів на двох неповнолітніх дітей у встановлених судовими рішеннями розмірах. Разом з цим, хронічне захворювання позивач має приблизно протягом десяти років, що не впливає на зміну ступеню його працездатності та матеріальний стан. Стороною відповідача визнається обставина перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та наявність двох спільних дітей. Відповідач наголошує, що розірваня шлюбу між сторонами було вперше ініційовано [PERSON] до досягнення молодшою дитиною однорічного віку. Крім того, сплата позивачем 13.01.2023 одним платежем наявної заборгованості з аліментів на доньку в сумі 81 045,13 гривень викликає сумніви у неплатоспроможності позивача. Згідно з відзивом, 29.11.2021 державним виконавцем Шевченківського ВДВС Кабаченко Ю.Ю. у виконавчих провадженнях №63349374 та №61541028 винесено ряд постанов про встановлення [PERSON] тимчасових обмежень відповідно до ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», в тому числі стосовно тимчасового обмеження його у праві керування транспортними засобами. Також, за фактом невиконання позивачем судового рішення внесено до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України. Представник відповідача адвокат Пушкін О.В. зауважує, що у додатках до позовної заяви містяться документи річної давнини, що були доказами у справі №336/1155/23, зокрема, розрахунки заборгованості від 13.01.2023 з неактуальною на 2024 рік інформацією та медичні документи щодо захворювання, які вже досліджувалися судом у вказаній справі. Крім того, наголошує, що судовий наказ у справі №336/13038/23, пр.2-н/336/2687/2023не звернутий до примусового виконання, що викликає розумні сумніви у наявності підстав для його постановлення. З урахуванням зазначеного, оскільки позивач не надав суду достатньо належних та допустимих доказів, які б свідчили про неможливість виконання ним судових рішень про стягнення з нього аліментів у встановлених розмірах саме через зміну його сімейного стану, то зменшення розміру аліментів, про яке просить позивач, відповідно до тверджень сторони відповідача, не буде спрямовано на належне забезпечення спільних дітей сторін. Представники сторін були присутні у судовому засіданні 07.03.2024, висловили свої доводи на підтримання заявлених вимог та заперечень. Судом в даному судовому засіданні встановлено порядок дослідження доказів за присутності представників сторін та оголошено перерву. 22.03.2024 від відповідачки [PERSON] надійшла заява, за змістом якої вона просить відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України здійснювати розгляд справи за відсутності сторони відповідача. 22.04.2024 представник позивача адвокат Сєдов М.В. подав до матеріалів справи заяву, за змістом якої позовні вимоги підтримує, просить провести розгляд справи за відсутності сторони позивача, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 22.04.2024 під час судового засідання судом досліджено письмові докази, надані стороною позивача та оголошено перерву перед дослідженням відзиву із додатками, крім того, перевірено дані Єдиного державного реєстру судових рішень, враховуючи значну кількість судових процесів між сторонами в порядку цивільного судочинства. Стороною позивача додаткових доказів на підтвердження витрат [PERSON] не надано. Підстав для відкладення судового засідання або оголошення перерви в ньому, передбачених ст.223, 240 ЦПК України судом не встановлено. Інших заяв по суті справи та зустрічної позовної заяви учасниками справи подано не було, інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань. Крім того, сторона відповідача скористалась своїм правом на подання заяви по суті справи (відзиву на позовну заяву). Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Як передбачено ч.1 ст.279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розглянувши позовну заяву, вислухавши під час провадження справи в суді пояснення представників, в подальшому дослідивши наявні письмові докази на предмет їх належності, допустимості та достовірності, як кожного доказу окремо, та і у сукупності та взаємозв`язку, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню у зв`язку із таким. Cторони у даній справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.07.2007 по 22.10.2020, що встановлено на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №336/1478/20, пр.№2/336/1626/2020 від 21.09.2020, яке набрало законної сили 22.10.2020. Так, судом ухвалено розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 411 від 14.07.2007. Залишено відповідачці після розірвання шлюбу її шлюбне прізвище « [PERSON] ». (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/91738840). За приписами ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що згідно з рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №336/2675/13-ц, пр.2/336/1562/2013 від 22.04.2013, яке набрало законної сили 08.05.2013, від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] . Позов [PERSON] судом задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) батька щомісячно, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 01 квітня 2013 року і до повноліття дитини (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/30859786). Рішення суду звернуто до примусового виконання, виконавче провадження здійснюється Шевченківським відділом Державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (ВП №61541028). Крім того, судом встановлено, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі №336/1692/20, пр.2/336/1699/2020 від 09.09.2020, яке набрало законної сили 10.10.2020, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено. Ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31.03.2020 і до досягнення дитиною повноліття. Вказаним рішенням встановлено, що під час шлюбу у сторін народились діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які на теперішній час проживають з позивачем (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/91699248). Рішення також звернуто до примусового виконання (виконавче провадження ВП №63349374). Разом з цим, постановою від 10.11.2020 державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі ПСМУ МЮ (м.Дніпро) Ілюшкіної А.Є. дане провадження об`єднане з виконавчим провадженням №61541028 у зведене. Вказані обставини визнаються сторонами, встановлені судовими рішеннями, що відповідно до приписів ч.1,4 ст.82 ЦПК України є підставою для звільнення для їх доказування. Разом з цим, судом досліджено засвідчені копії свідоцтв на підтвердження вчинення актових записів цивільного стану: про одруження сторін, про народження обох дітей, наявні у матеріалах справи. Підставою для звернення до суду позивача стало те, що з часу ухвалення зазначених рішень про стягнення аліментів у [PERSON] та [PERSON] народилась дитина донька [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Запоріжжі Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса) 03.11.2023), відповідно, витрати позивача суттєво збільшились, а матеріальний стан погіршився. Так, на підставі судового наказу, виданого 13.12.2023 Шевченківським районним судом м.Запоріжжя у цивільній справі №336/13038/23, пр. 2-н/336/2687/2023 постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) боржника (платника аліментів), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12.12.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання судового наказу у межах сплати платежу за один місяць. Судовий наказ набрав законної сили 13.12.2023 (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/115611154). Під час розгляду справи знайшло своє підтвердження, що рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №336/1155/23, пр. № 2/336/1082/2023 від 01.05.2023, яке набрало законної сили 04.07.2023, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. У мотивувальній частині рішення зазначено, що, звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього погіршився стан здоров`я. Тобто, підставою для звернення до суду у вказаній справі стало саме погіршення стану здоров`я платника аліментів. Так, суд встановив, що у матеріалах цивільної справи не має жодного доказу з приводу зміни майнового стану позивача. Самі по собі факти того, що було проведено оперативне втручання, яке полягало у тенодезі сухожилля довгої головки біцепса з правої сторони позивача, що у нирках останнього виявлені кісти, що відбулася резекція лівої нирки, не підтверджують та не спростовують зміну майнового стану позивача. За результатами апеляційного перегляду вказаного рішення відповідно до постанови Запорізького апеляційного суду від 04.07.2023 апеляційну скаргу [PERSON] в особі представника [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.05.223 у цій справі залишено без змін (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/112001797). Судом встановлено, що згідно з протоколом ультразвукового обстеження від 19.12.2023, у малолітньої дитини [PERSON] констатовано внутрішню гідроцефалію, під час перебування на стаціонарному лікуванні з 15.12.2023 до 22.12.2023 (відповідна виписка із медичної карти №9068 від 22.12.2023 досліджена судом). Проте, квитанції, надані позивачем, щодо придбання лікарських засобів, бандажу, фітболу тощо суд не приймає як належні докази на підтвердження розміру та періодичності понесення зазначених витрат саме позивачем, платіжні документи не містять даних про покупця. Крім того, актуальних даних щодо заборгованості зі сплати аліментів на утримання двох спільних дітей сторін в межах виконавчого провадження матеріали справи не містять. Розрахунки заборгованості, надані стороною відповідача, суд не приймає як недопустимі докази, за відсутності необхідних реквізитів документів (зокрема, вихідного номера, печатки установи), а також неможливості встановити особу, за підписом якої здійснено розрахунки. Суд не приймає доводи сторони відповідача з приводу того, що єдиноразовий платіж, яким закрито заборгованість [PERSON] в межах виконавчого провадження, вочевидь свідчить про наявність інших доходів у позивача та його задовільний матеріальний стан. По-перше, джерело отримання даних коштів суду не доведено, по-друге, ця обставина мала місце до народження малолітньої дитини [PERSON] , яка народилась у жовтні 2023 року, як встановлено судом (квитанція до платіжної інструкції про переказ готівки №0.0.2814753095.1 від 13.01.2023 та розрахунку заборгованості у ВП №61541028 від 13.01.2023). Під час розгляду справи встановлено, що за даними витягів з реєстру територіальної громади від 04.12.2023 №2023/009947730 та 2023/009228746, [PERSON] , [INFO] , із донькою [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , тобто, за однією адресою із позивачем, а саме [PERSON] з 04.12.2023 (дата проведення реєстраційних дій), а малолітня дитина [PERSON] з 10.11.2023. З урахуванням наявності судового наказу про стягнення аліментів та за відсутності інших належних та допустимих доказів, вичерпання процесуального строку на їх подання, суд не визнає доведеною ту обставину, що матір малолітньої дитини [PERSON] - [PERSON] перебуває на утриманні позивача, та за відсутності відповідного судового рішення про стягнення коштів на її утримання. Так, за приписами ч.2-4 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Крім того, сторона відповідача не була позбавлена права заявити клопотання про витребування доказів, про їх забезпечення, зокрема, шляхом допиту свідків, реалізуючи свої процесуальні права та можливості для доведення наявних заперечень. Разом з цим, як передбачено ч.5-7 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом також встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №336/1882/20, пр.№ 2/336/337/2023 від 22.03.2023 розглянуто позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, інфляційних втрат та відсотків. Вказаний позов залишено без задоволення. В мотивувальній частині рішення встановлено, що суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення пені у зв?язку з несплатою аліментів, адже не вбачає умисних дій відповідача, які б були спрямовані на ухилення від сплати аліментів. Щодо вимог про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості по аліментам, то ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, суд враховує, що ця норма регулює правовідносини між боржником та кредитором щодо невиконання договірних зобов`язань, а не до інших відносин, які регулюються спеціальним законодавством, зокрема і щодо обов`язку сплачувати аліменти та застосування пені при несвоєчасній їх сплаті. Відповідальність за несплату аліментів передбачена спеціальною нормою закону, а саме ст. 196 СК України, та визначена у виді обов?язку сплати пені, у стягненні якої судом відмовлено (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/110015181). Так, за результатами апеляційного розгляду постановою Запорізького апеляційного суду від 09.08.2023 апеляційну скаргу [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Пушкін О.В., залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2023 у цій справі залишено без змін. За змістом вказаної постанови з наданих державним виконавцем розрахунків заборгованості встановлено, що як тільки [PERSON] стало відомо про наявність виконавчого провадження, він з квітня 2020 року справно сплачував всі поточні аліменти, внаслідок чого заборгованість за поточними платежами була відсутня, а залишалась лише за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа стягувачем до виконавчої служби, яка теж поступово зменшувалась у зв`язку з її щомісячним частковим погашенням боржником. А станом на 28.02.2023 [PERSON] повністю погасив всю прострочену заборгованість, яка визначена з березня 2017 по березень 2020 року, не допустивши боргу по поточним щомісячним нарахуванням аліментів. Відтак, суд дійшов вірного висновку про добросовісну поведінку боржника, що виключає його відповідальність згідно з ч.1 ст.196 СК України. (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/112735363). Суд встановив, що згідно з копією довідки про доходи №1/3, виданою АТ «Мотор Січ» 02.01.2024, сума доходу [PERSON] за 2023 рік становить 55 185,32 гривень, з них відраховано в рахунок сплати аліментів 45 829,90 гривень. Крім того, відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданих представником позивача адвокатом Сєдовим М.В. №361842150 від 15.01.2024, позивачу на праві власності не належить жодних об`єктів нерухомого майна, проте, державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Дніпро) Сапою А.Д. 12.03.2020 на підставі постанови про арешт майна боржника ВП №61541028 від 12.02.2020 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №51590755 від 12.03.2020, вид обтяження все майно, накладено арешт на все майно боржника. [PERSON] на праві власності належить транспортний засіб «Renault Sandero», білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] з 12.04.2019 (копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та договір купівлі-продажу автомобіля від 08.04.2019 досліджені судом. Вказаний доказ поданий стороною позивача. Разом з цим, докази на підтвердження стану здоров`я позивача суд не приймає як недостовірні, адже в них наявні неактуальні відомості, відповідно, на їх підставі не можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Крім того, суд погоджується із твердженнями сторони відповідача з приводу того, що стан здоров`я [PERSON] вже був підставою для звернення до суду із позовом із тотожним предметом та предметом дослідження. Суд окремо зауважує на низькій якості письмових доказів, які надані стороною відповідача (у додатках до відзиву), що недоступні для сприйняття, крім того, відомості щодо виконання судових рішень та хронології здійснення виконавчих дій, наявні у поданих доказах, не є належними відносно предмету даного спору та обставин, які підлягають доказуванню (зокрема, щодо розшуку боржника, застосування тимчасових обмежень, оскарження дій державного виконавця, зменшення заборгованості зі сплати аліментів за період з квітня 2013 року по лютий 2017 року). Ухвалюючи рішення про задоволенні позову, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). За змістом ч.2 ст.18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Так, способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є зміна правовідношення. Стаття 8 СК України врегульовує, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За приписами ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, зміна правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Згідно з положеннями до ч.1,2 ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків. Подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17. Згідно з ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як врегульовано ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За нормою ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За приписами ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так, конструкція зазначеної статті визначає альтернативні підстави для застосування положень про зміну розміру аліментів. Це зокрема, зміна матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Крім того, за змістом ч.1 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження" порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та наведені нормативні положення, суд дійшов висновку про те, що позивач правомірно звернувся до суду із зазначеним позовом. Власне факт народження ще однієї дитини, батьком якої є [PERSON] безвідносно до спільного чи окремого проживання із донькою, є підставою для зміни розміру аліментів, що стягуються на утримання спільних дітей, адже сукупний розмір витрат позивача має безпосередній вплив на матеріальний стан особи. При цьому, суд зауважує, що звернення судового наказу до примусового виконання є правом стягувача, а обов`язок зі сплати аліментів може бути дотриманий боржником в добровільному порядку, зокрема, шляхом пред`явлення судового наказу за місцем роботи [PERSON] . Суд наголошує, що факт утримання матері [PERSON] [PERSON] стороною позивача не доведений, не є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову, як і стан здоров`я позивача, за відсутності нових доказів на його підтвердження. Крім того, позивач не обґрунтовував заявлених вимог саме станом власного здоров`я. Натомість, є визначальною, на переконання суду, та обставина, що частка доходу позивача, яка спрямовувалась протягом 2023 року на сплату аліментів на утримання обох спільних дітей сторін, становить 83,05% від доходу [PERSON] (45\~829,90 гривень *100% / 55 185,32 гривень). Правильність та коректність відрахувань, які здійснюються з доходу позивача роботодавцем, не є предметом даної справи. У даній справі не надано належних та допустимих доказів щодо розміру щомісячних особистих витрат та коштів, необхідних на утримання як позивача, так відповідачки, їх дітей, стану здоров`я дітей, наявності інших особливих потреб. Інші відомості, які дозволять суду дійти протилежних висновків за результатами розгляду даної справи відсутні. Проте, суд враховує, що встановлений чинним законодавством прожитковий мінімум, необхідний для задоволення щомісячних витрат спільних дітей сторін, підлягає захисту та має бути достатнім. Разом з цим, утримання дітей є спільним обов`язком батьків, відповідно, відповідачка [PERSON] також має виконувати свій обов`язок із забезпечення їх потреб. Суд наголошує, що навіть в разі зміни частки аліментів (з 1/4 до 1/6 на кожну дитину), що підлягатиме стягненню на користь відповідачки на утримання двох дітей, встановлений чинним сімейним законодавством мінімальний гарантований рівень (розмір щомісячного стягнення), який дорівнює 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, залишатиметься незмінним. У постанові від 26.10.2022 у справі №759/22898/20 Верховним Судом зроблено висновок про те, що аналіз положень статті 192 СК України свідчить про те, що зміна розміру аліментів може мати під собою і зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Крім того, при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 С К України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143 цс 13 і ця судова практика є незмінною. Так, визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в ч.1 ст.182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи наведені вище висновки суду, інших обставин, що мають істотне значення, зокрема, неможливості з боку батька нести витрати по утриманню дітей у розмірі, який встановлюється судом під час розгляду справи, не встановлено. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1,2 ст.77 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У ч.1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Тому, враховуючи встановлені судом підстави для зменшення розміру аліментів, що стягуються на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , суд ухвалює рішення про задоволення позову, змінюючи розмір аліментів, що стягуються з позивача на користь відповідачки згідно з рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №336/2675/13-ц, пр.2/336/1562/2013 від 22.04.2013, на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та згідно з рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №336/1692/20, пр. № 2/336/1699/2020 від 09.09.2020, на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , зменшивши частку, що стягується. Так, відповідно до законодавчо визначених способів захисту, вважає за необхідне стягувати з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання дітей доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з дати набрання рішенням законної сили до досягнення найстаршою дитиною повноліття. За приписами ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з цим, за змістом ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує ряд критеріїв, а саме: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. З урахуванням наведених критеріїв, оскільки звернення позивача до суду не є наслідком протиправних дій відповідачки, її поведінки чи відмови від досудового врегулювання спору, судові витрати у виді сплаченого судового збору у сумі 2\~422,40 гривень суд залишає за позивачем.

Outcome: approved