Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

У вересні 2023 року позивач звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з вищезазначеним позовом, у якому просила зобов`язати відповідача припинити зловживання своїми правами іпотекодержателя за договором іпотеки та зобов`язати вчинити дії - ініціювати позасудове стягнення в межах суми боргу на момент стягнення на предмет іпотеки (частину квартири в житловому будинку [ADDRESS] ) протягом 90 днів з дня набрання чинності рішення суду. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 08 вересня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір позики, на умовах якого [PERSON] отримала в борг 4806359,66 грн, що еквівалентно 179800,00 дол США до 08 вересня 2022 року. На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка та житловий будинок. У зв`язку із повномасштабним вторгненням, економічна ситуація в державі погіршилась, позивач втратила джерело доходу і тому прострочила виконання зобов`язання за договором позики. Відтак позивач вбачає єдиний варіант повернення заборгованості - реалізація предметів іпотеки. Самостійно продати майно позивач не має можливості, оскільки наявність іпотек в реєстрі робить неможливим продаж майна, а наявність обтяжень відлякує потенційних покупців. Позивач ініціювала переговори з відповідачем щодо виконання фінансових зобов`язань, проте відповідач відмовлявся від спілкування. З цих підстав позивач вбачає у діях відповідача ознаки зловживання правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відповідно до умов договору іпотеки іпотекодержатель (відповідач) має право у випадку невиконання основного зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки шляхом його реалізації. Відповідач обрав стратегію затягування процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки має на меті отримати додатковий дохід у вигляді відсотків за порушення строків погашення заборгованості, однак в умовах правового режиму воєнного стану не має права нараховувати неустойку. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 вересня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику. Встановлено відповідачу 15-денний строк для надання відзиву. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільної справи - в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав. Позивач та представник позивача підтримали позов з підстав, викладених в позові. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. В черговий раз в судове засідання не прибув. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08 вересня 2021 року [PERSON] (позикодавець), від імені якого діє [PERSON] та [PERSON] (позичальник) уклали нотаріально посвідчений договір позики, предметом якого є передання позикодавцем та прийняття позичальником у позику грошові кошти в сумі 4806359,66 грн, що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ становить еквівалент 179800,00 дол США, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше 08 вересня 2022 року. 08.09.2021 [PERSON] (іпотекодержатель), від імені якого діє [PERSON] та [PERSON] (іпотекодавець) уклали нотаріально посвідчений іпотечний договір, предметом якого є забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язання за договором позики від 08 вересня 2021 року. Предметом іпотеки є: земельна ділянка кадастровий номер: 800000000:72:516:0065, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0881; житловий будинок [ADDRESS] , загальна площа 463,5 кв.м., житлова площа 149,1 кв.м. Відповідно до п.3.4. договору іпотеки, іпотекодержатель має право: у випадку невиконання основного зобов`язання, задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом його реалізації у спосіб визначений цим договором та чинним законодавством України; задовольнити вимоги в тому обсязі, які є на момент фактичного задоволення, зокрема - суму боргу, неустойку. збитки, завдані простроченням виконання, витрати, пов`язані з утриманням та зверненням стягнення на предмет іпотеки тощо; звернути стягнення на предмет іпотеки достроково у випадках, передбачених основним зобов`язанням, цим договором та чинним законодавством України; вимагати від іпотекодавця вжиття заходів, необхідних для збереження предмета іпотеки; здійснювати перевірки наявності, стану та умов зберігання предмета іпотеки, а також звертатися до іпотекодавця з вимогою надати йому необхідні документи, щодо підтвердження виконання іпотекодавцем умов цього договору; задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна іпотекодавцем, якщо суми, вирученої від реалізації предмета іпотеки, буде недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з п.3.3. договору іпотеки, іпотекодержатель зобов`язується: у разі реалізації предмета іпотеки, у зв`язку з невиконанням основного зобов`язання, повернути іпотекодавцем суму, що перевищує розмір забезпечених іпотекою вимог. Відповідно до п.п.3.1.6. договору іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки та не обтяжувати його зобов`язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в найм (оренду), в користування іншим особам, наступну іпотеку тощо). 29.07.2023 представник [PERSON] - адвокат Дзюба М.Ю. звернувся із листом до [PERSON] , у якому просив реалізувати право іпотекодержателя та в рахунок погашення заборгованості за договором позики звернути стягнення на частину квартир (в межах суми боргу) в порядку, визначеному ст.ст.37 або 38 Закону України "Про іпотеку". За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч.1 ст.1046 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом (ч.1 ст.575 ЦК України). Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання свого зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Статтею 13 ЦК України встановлено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч.ч.1-3 ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Визначеними ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, яким мають відповідати як цивільні права, так і цивільні інтереси, є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). Забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004). Конституційний Суд України виходить із того, що Україна як правова держава має своїм пріоритетом гарантування прав і свобод людини і громадянина. З цією метою держава зобов`язана запроваджувати юридичне регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, необхідне для забезпечення реалізації прав і свобод кожної особи та їх ефективного поновлення (Рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019). Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави», «утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави». Означена гарантія збереження самої сутності прав і свобод людини і громадянина є приписом конституційного рівня, що посилює встановлену приписом частини третьої статті 22 Конституції України загальну заборону звужувати їх зміст та обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (Висновок Конституційного Суду України (Велика палата) від 24 грудня 2019 року № 9-в/2019). Принцип захисту прав і свобод людини, що є ключовим для визначення змісту конституційного ладу України, утілено, зокрема, у тих приписах частини другої статті 3 Конституції України, відповідно до яких «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави», «утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов?язком держави» (Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року № 5-р(II)/2022). У той же час, предметом регулювання цивільного законодавства є: особисті немайнові права та майнові права, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Цивільний обов`язок - це адресована зобов`язаній особі вимога певної поведінки, що відповідає умовам договору, закону або іншим нормам цивільного законодавства. Принцип диспозитивності обумовлює та гарантує наявність у праві таких норм, які надають можливість набуття та здійснення цивільних прав за вільною волею особи та для задоволення власного інтересу. Диспозитивність (від лат. Dispono - розпоряджаюся) - це надання особам, які беруть участь у справі, можливості вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Щодо зловживання правами, необхідно зазначити наступне. Коли особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право є зловживанням правом. Близька за змістом позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №910/1873/17. Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 лютого 2021 року у справі №910/5251/20). Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Постанова ВС від 12 жовтня 2021 року у справі №311/2121/19. Так, як на підставу зловживання своїми правами іпотекодержателя, позивач посилається на те, що [PERSON] (як іпотекодержатель) не звертає стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із невиконанням [PERSON] (іпотекодавцем) зобов`язань за договором позики. Однак, як випливає з умов договору іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом його реалізації. Тобто, це суб`єктивне право іпотекодержателя, а не його обов`язок. Як зазначалось вище, необхідно виходити із загальних положень цивільного законодавства, відповідно до яких нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, та враховувати основний принцип цивільного права - диспозитивність, тобто можливість особи вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Щодо зловживання правами, на яке посилається позивач, то під час судового розгляду не підтвердилась теза, відповідно до якої особа використовує насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Як на підставу порушення свої прав позивач у позові посилається на те, що самостійно продати майно не має можливості, оскільки наявність іпотеки та заборони в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень робить неможливим продаж майна, а наявність обтяжень відлякує потенційних покупців. При цьому, суд звертає увагу на положення п.п.3.1.6. договору іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки та не обтяжувати його зобов`язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в найм (оренду), в користування іншим особам, наступну іпотеку тощо). Тобто, сторони у договорі погодили обов`язок іпотекодавця (позивача) не відчужувати предмет іпотеки. Щодо зазначення позивача про "стратегію" відповідача на затягування процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки має на меті отримати додатковий дохід у вигляді відсотків за порушення строків погашення заборгованості за договором позики, суд звертає увагу на ч.3 ст.12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач належними та допустимими доказами дану обставину не довела. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають у зв`язку із недоведеністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed