Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

Виклад позиції позивача, відповідача. Позивач, через свого представника, звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з вказаною позовною заявою, яку мотивує тим, що [PERSON] , [INFO] є інвалідом першої групи по зору з дитинства на підставі довідки до акту огляду МСЕК від 29.03.2009, та йому рекомендована до застосування-тактильна тростина. [PERSON] має сина [PERSON] , [INFO] , інші родичі в нього відсутні. У зв`язку з вадами здоров`я та похилим віком Позивач потребує постійного стороннього догляду та піклування. [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою [ADDRESS] . Син, будучи обізнаним про стан здоров`я свого батька, запропонував йому укласти договір довічного утримання, на підставі якого він зобов`язувався доглядати та забезпечувати батька до його смерті, за що він отримає належну позивачу квартиру у свою власність. 08 квітня 2021 року сторони уклали .договір, який посвідчив приватний нотаріус СМНО Онопрієнко А.В. Після укладення договору, син забрав батька до себе додому за адресою: [ADDRESS] , де вони проживали протягом року. [PERSON] дійсно доглядав за батьком та забезпечував його певний час, однак згодом він почав сварити його, знущатися, обмежувати доступ до їжі та засобів гігієни. Внаслідок чого Позивач був вимушений повернутися до міста Суми та проживати окремо. Поділившись такою ситуацією зі своєю знайомою, вона виявила, що між сторонами було насправді укладено договір Дарування квартири, та вона перейшла у власність сина Позивача, який не брав на себе жодних зобов`язань утримувати батька, а позивач помилився щодо природи правочину. Тому Позивач вимушений звернутися до суду та просити визнати укладений договір дарування недійсним, так як його вчинено під впливом помилку, без вільного волевиявлення на укладення цього договору. Просить суд визнати недійсним з моменту укладання договір дарування, який було укладено 08.04.2021 у м. Суми між [PERSON] та [PERSON] , та посвідчено приватним нотаріусом СМНО Онопрієнко А.В. 15.01.2024 від представника відповідача [PERSON] адвоката Верещагіна Д.Б. надійшов Відзив на позовну заяву, згідно якого позивачем не надано будь-яких доказів про порушення відповідачем його прав, а наведено лише констатацію факту можливого порушення його прав. Разом із позовною заявою не надано будь-яких допустимих доказів того, що укладаючи 8 квітня 2021 року договір дарування квартири, позивач помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, у зв`язку із чим відповідач дійшов до переконання, що на момент укладення указаного договору усі його істотні умови було передбачено, з`ясовано та перевірено дарувальником, який погодився з усіма істотними умовами договору. Укладений договір дарування квартири був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення договору дарування та їм було роз`яснено усі наслідки підписання такого договору. Відповідач не перешкоджає проживанню в спірній квартирі ні позивачу, ні його цивільній дружині. Позивач на момент укладення договору дарування квартири керував своїми діями, фактично не помилялася що укладає Договір дарування квартири. Волевиявлення позивача при укладення договору дарування квартири було вільним і відповідало його внутрішній волі. Як зазначено у позовній заяві 08.04.2021 між [PERSON] , який виступав ДАРУВАЛЬНИКОМ, і - [PERSON] укладено договір дарування про передачу у власність ОБДАРОВУВАНОГО квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко А.В., зареєстрований в реєстрі за №895. Позивач на момент укладення договору дарування квартири керував своїми діями, фактично не помилявся, що укладає саме Договір дарування квартири, а не інший правочин. Волевиявлення позивача при укладення договору дарування квартири були вільними і відповідали його внутрішній волі. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог. Позивач [PERSON] у судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги. Зазначив, що він бажав подарувати квартиру сину, маючи надію, що син буде допомагати йому. Він добре знає сім`ю [PERSON] , в тому числі й нотаріуса [PERSON] , саме він вирішив укласти договір дарування у нотаріуса [PERSON] , попередньо їздили на консультацію, потім уклали договір. Відносини з сином погіршились, син не заслуговує на отримання від нього квартири, з квартири його ніхто не виганяє, він проживає там зі співмешканкою [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що його мати також мала інвалідність, вони з батьком отримали спірну квартиру, через рік народився він. Батьки розлучились та мама з ним залишили житлове приміщення, проживали окремо, потім батько самостійно приватизував квартиру. Батько сам був ініціатором дарування квартири, сам знайшов нотаріуса, консультувався, коли укладали договір дарування, нотаріус [PERSON] детально все роз`яснювала та зачитувала зміст договору, батько все вірно розумів, що він саме дарує квартиру, а не укладається договір довічного утримання. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на аргументи, викладені у відзиві на позовну заяву. Третя особа нотаріус [PERSON] у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Надала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Процесуальні дії. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.12.2023 заяву про забезпечення позову задоволено. Забезпечено позов шляхом накладення заборони на відчуження квартири за адресою [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , [INFO] на підставі договору дарування від 08.04.2021 року, (номер запису про право власності 57538496), до набрання рішенням суду законної сили у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус СМНО Онопрієнко Анна Вікторівна, про визнання договору дарування недійсним. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 29.12.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 26.02.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини, встановлені судом. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. За змістом ст. 3, 6, 627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. При цьому, договір є правочином. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст. 203 вказаного Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Судом встановлено, що відповідно до Договору Дарування квартири від 08.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко А.В., [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , на підставі договору дарування, квартири, серія та номер: 895, виданий 08.04.2021, видавник: приватний нотаріус СМНО Онопрієнко А.В. Відповідач [PERSON] є сином позивача [PERSON] . Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що знає позивача та відповідача по справі. Позивач [PERSON] її свекор, а відповідач [PERSON] її чоловік, з яким вони перебувають у шлюбі 8 років. Як казав їй позивач він хоче переписати квартиру на сина, щоб неможливо було оспорити, оскільки у позивача є й інший син. Нотаріуса підбирав свекор [PERSON] та консультувався з ним Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що знає позивача та відповідача по справі. Позивач [PERSON] її цивільний чоловік з 2016 року, відповідач [PERSON] син її цивільного чоловіка. Як сказав їй позивач у 2022 році щодо квартири він зробив «дарственную» на сина. Про укладення договору раніше вона нічого не знала. Разом з позивачем на її рекомендацію сходили до приватного нотаріуса Онопрієнко А.В. за копією договору. Приватний нотаріус сказала їм, що якщо хочете то можете розірвати договір з сином, домовляйтесь. Свідок з позивачем у 2021 році не жили разом 6 місяців, у неї є власна донька з якою вона періодично проживає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Пункт 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», №63566/00). З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку з точки зору достатності, достовірності, належності та допустимості, суд приходить до висновку про незаконність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири від 08.04.2021. Так, суд виходить з того, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Ці підстави повинні існувати саме на момент вчинення правочину. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] в особі свого представника - адвоката Пулинця Б.А. вказував на те, що у зв`язку з похилим віком, незадовільним станом здоров`я він потребував сторонньої допомоги, яку йому обіцяв надавати син, тому між ними мала місце домовленість про укладання договору довічного утримання, а не договору дарування, і саме договір довічного утримання було укладено між ними. Договір дарування він підписав помилково. Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права на зустрічні дії майнового чи немайнового характеру з боку обдарованої особи. В той же час, відповідно до змісту глави 57 ЦК України «Довічне утримання (догляд)» за договором довічного утримання одна сторона зобов`язується передати другій стороні у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого друга сторона зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача, повинні бути визначені в договорі в грошовій оцінці. Набувач стає власником переданого нерухомого майна з дня державної реєстрації права власності, тобто фактично із дня укладання договору довічного утримання, але не має право до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. Набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). Як встановлено судом, 08.04.2021 позивач [PERSON] за нотаріально посвідченим договором дарування подарував (безоплатно передав у власність) своєму сину [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . Сторони особисто підписали вказаний договір в присутності нотаріуса, що підтверджується копією договору дарування спірної квартири. Підписуючи договір, зокрема, дарувальник [PERSON] підтвердив, що перебуває при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміє значення своїх дій, правові наслідки цього правочину, обізнаний про безоплатність правочину. діє добровільно, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, не знаходиться в становищі, яке б вимушувало його укласти цей правочин (п. 1 договору). В п. 8 договору сторони засвідчили, що право власності на квартиру, що дарується, згідно з ст. 722 ЦК України виникає у обдаровуваного з моменту прийняття подарунка. Сторони підтвердили, що передача дарунка відбулась шляхом передачі ключів від вказаної квартири. Згідно п. 12 договору про зміст прав та обов`язків за цим договором, про правові наслідки укладеного правочину (в тому числі, але не обмежуючись ст.ст. 215-248 щодо поняття і суті представництва і довіреності, ст. 319 щодо здійснення права власності, ст. 334 щодо моменту набуття права власності за договором, ст.ст. 717-728 Цивільного кодексу України щодо поняття, форми договору дарування, прав та обов`язків 0сторін за договором дарування, можливості розірвання договору дарування на вимогу Дарувальника та підстави для цього, ст.ст. 57-74 Сімейного кодексу України щодо умови виникнення особистої та спільної власності на майно і особливості розпорядження таким майном, ст. 174 Податкового кодексу України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей») особам, що підписали цей договір, нотаріусом роз`яснено. Отже, вказані обставини свідчать про те, що, особисто підписуючи договір дарування квартири, позивач [PERSON] був ознайомлений з його текстом та змістом і не міг не усвідомлювати, який саме договір він укладає і які наслідки після цього настануть. При цьому, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в дійсності між позивачем [PERSON] та його сином [PERSON] була досягнута домовленість про передачу квартири у власність останньому взамін на його зобов`язання надавати позивачу довічно певне матеріальне забезпечення та догляд, і що в дійсності такі правовідносини між ними виникли, існували, а також те, що вони навмисно за спільною згодою приховали їх шляхом укладання договору дарування задля уникнення певних небажаних правових наслідків, матеріали справи не містять. Згідно правового висновку, який викладений у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року № 756/6516/16-ц, «Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 29 травня 2023 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 756/10782/19, провадження № 61-2156 св 23 . Як неодноразово наголошував Верховний Суд у вказаній категорії справ, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач). Посилання позивача на те, що спірний договір дарування укладений ним як дарувальником всупереч його волі, оскільки він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки відповідач навмисно ввів його в оману - а тому договір дарування має ознаки недійсності, є необґрунтованими та не підтверджений жодними доказами. Обставини щодо обману чи примусу позивача теж жодним чином не доведені. За вказаних обставин суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10.02.2010). Розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати позивачеві відшкодуванню не підлягають, крім того позивач в силу закону був звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви до суду.

Outcome: dismissed