Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

До Немирівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про стягнення коштів. Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області суду від 14.08.2023 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів передано за підсудністю на розгляд до Вінницького міського суду Вінницької області. Позов мотивований тим, 05.03.2023 [PERSON] отримав строкову, оплатну позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 120\~086 грн, що на день укладення цього договору за курсом Національного Банку України становить еквівалент 45 000 доларів США. Отримані у позику грошові кошти відповідач зобов`язався повернути 05.04.2020. Договором позики передбачено, що у разі прострочення позичальником термінів повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неуйстойку в розмірі 2% (два відсотки) від суми позики за кожен день прострочення починаючи з першого дня. Факт передачі відповідачеві грошових коштів у позику підтверджується відповідною розпискою. У вищевказаний строк відповідач на порушення своїх договірних зобов`язань позику не повернув. На прохання позивача про добровільну сплату заборгованості не відреагував. Згідно договору позики від 05.03.2020, сторони договору визначили відповідальність за порушення умов договору у розмірі 2% від отриманої суми за кожен день прострочення її сплати, що складає 900 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України за курсом Національного банку України складає 32911,74 грн. Станом на день подання позову відповідач не повернув кошти позивачеві. Офіційний курс НБУ гривні щодо долара США станом на 04.04.2023 складає 36,5686 грн за 1 долар США. Загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем складає 38 464 088,68 грн, з яких: 1 654 587 грн сума основного боргу, 36 038 355,30 грн 2% від простроченої (отриманої) суми заборгованості за кожний день прострочення, 780 146,28 грн інфляційних втрат. За таких обставин позивач просив стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 38 464 088,68 грн та судовий збір. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.11.2024 справу прийнято до свого провадження, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Ухвалою суду від 20.03.2024 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті. Позивач до судового засідання не з`явився, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та проти заочного розгляду справи не заперечує. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. З урахуванням приписів статті 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. При розгляді справи судом встановленні наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 05.03.2020 [PERSON] , який діє від імені [PERSON] , який діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. від 15.06.2018 та [PERSON] , уклали договір позики. Згідно даного договору [PERSON] позичив(взяв у борг) у [PERSON] 1 120 086 грн, що на день укладання цього договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 45000 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю борг до 12:00 05.04.2020. У разі прострочення позичальником термінів повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення починаючи з першого дня. Відповідно до розписки [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 45000,00 доларів США, забезпечення даної позики передає в іпотеку квартиру. Вказані кошти зобов`язується повернути 05.04.2020. Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі та не повернув суму заборгованості за розпискою у строки, які в них визначені, що і стало підставою для звернення з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму. В порядку ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що буле передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього. Отже, це грошове зобов`язання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1стаття 1046 ЦК України). Дана особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Як встановлено судом, позикодавець свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу гроші кошти вказані в договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші не повернув. З огляду на те, що кошти за договором позики відповідач повинен був повернути в строк до 05.04.2020, то з цього часу відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої договором та законом. У статті 509 ЦК України йдеться мова про те, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до статей 526, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється, в тому числі, виконанням, проведеним належним чином. В статтях 524, 533 ЦК Україний деться мова про те, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду України справі № 373/2054/16-ц 16.01.19 зробила висновки щодо застосування іноземної валюти при виконанні договірних зобов`язань, зазначивши, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачем заявлено суму до стягнення саме у грошовій одиниці України гривні в еквіваленті іноземної валюти - доларах США, а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, суд не може стягнути борг в іноземній валюті доларах США. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] суми боргу згідно розписки підлягають задоволенню, а саме у розмірі 1 645 587 грн (згідно даних НБУ офіційний курс долару США становить 36,5686 грн. за 1 долара США станом на 04.04.2023). Щодо суми заборгованості по вказаному договору, то слід зазначити наступне. Відповідно до заявлених вимог загальний розмір заборгованості з відповідача перед позивачем складає 38 464 088,68 грн, з яких: 1 645 587 грн сума основного боргу, 36 038 355,30 сума 2 % від простроченої (отриманої) суми заборгованості за кожен день прострочення, 780 146,28 грн інфляційні втрати. Позивач зазначив, що прострочення виконання грошового зобов`язання тривало на момент подання позовної заяви 1095 днів. Слід зауважити, що стягнення заборгованості по відсоткам за межами строку дії договору та на підставі ст. 625 ЦПК України у період часу з лютого 24 лютого 2022 року по 04 квітня 2024 року суперечить п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, а тому суд вважає, що вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Як зазначено раніше позика надавалась відповідачу строком на 31 день, а саме з 05.03.2020 по 05.04.2020. Днем кінцевого повернення кредиту є 12:00 05.04.2020 (п.2 договору). Проценти нараховані за період з квітня 2020 року по квітень 2023 року, тобто включаючи період в межах строку кредитування та після закінчення такого строку. Суд звертає увагу на те, що нарахування відсотків за межами строку кредитування, не допускається, оскільки після спливу строку кредитування кредитор позбавлений права нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, якщо інше не передбачено самим кредитним договором. При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України). Такий висновок щодо стягнення процентів за межами строку кредитування узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц, та усталеній практиці Верховного Суду, зокрема в постановах від 23 жовтня 2019 року в справі № 456/1747/15-ц, від 09 вересня 2020 року в справі №752/12685/15-ц. При цьому, у постанові від 23 травня 2018 року по справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Як вказувалося, відповідно до п. 3 договору, у разі прострочення позичальником термінів повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення починаючи з першого дня. Відповідно до п. 9 термін дії договору може бути продовжений за взаємною згодою сторні, у вигляді додаткових угод, на термін не більше трьох років. Тобто, цим пунктом договору сторони встановили відповідальність за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, а тому позивач не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, які можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України. Наведене свідчить про те, що нарахування відсотків після закінчення строку користування кредитом за неправомірне користування коштами та їх розмір визначено сторонами договору і такий розмір процентів встановлений на рівні процентів за правомірне користування коштами. Разом з тим, відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Воєнний стан в Україні введений з 24 лютого 2022 року. Тобто з урахуванням викладеного нарахування процентів, визначених ст. 625 ЦК України в розмірі, визначеному договором в даному випадку, можливе лише до 23 лютого 2022 року. Позивач,\~нараховуючи відсотки\~за період\~з 05.04.2020\~по 04.04.2023,\~на вказані\~положення не\~звернув увагу\~та не\~врахував їх\~при зверненні\~до суду,\~а тому заборгованість по відсотках в цій частині стягненню з відповідачів не підлягає. Отже, заборгованість по процентам за користування (як правомірне, так і неправомірне) кредитними коштами за період з 05.04.2020 по 23.02.2022 (690 днів), тобто до введення в Україні воєнного стану складають 32 911,74 грн (2% від суми позики за кожний день користування кредитом) ? 690 = 22 709 100,60 грн. Стосовно заявлених інфляційних втрат, то суд не знаходить правових підстав для їх стягнення, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, в той час як зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті-гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01.03.2017 у справі №6-284цс17. Наведений висновок не був змінений, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц від нього не відступила. Крім того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25.11.2019 у справі №130/1058/16; від 23.10.2019 у справі №369/661/15-ц; від 23.09.2019 у справі №638/4106/16-ц; від 20.02.2019 у справі №638/10417/15-ц. Відповідач отримав у строкову позику грошові кошти у сумі 1 120 086 грн, що станом на 05.03.2020 (день укладення позики) становить 45 000 доларів США. Однак позивач просить стягнути основний борг в сумі 1 645 587 грн відповідно до офіційного курсу валют станом на 04.04.2023 (день подання позову), що складає 36,5686 грн за 1 долар США. Зважаючи на наведене та з урахуванням висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку про помилковість доводів позивача щодо необхідності стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційних нарахувань, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені шляхом застосування еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті офіційного курсу долара США, у тому числі й при вирішенні вимоги щодо стягнення основної суми боргу. Відтак, вимоги в частині стягнення інфляційних втрат є безпідставними та задоволенню не підлягають. За викладених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач свої договірні зобов`язання не виконує належним чином, існує порушення виконання своїх зобов`язань, право позивача порушене, тому підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача основної суми у розмірі 24 354 687,60 грн, з яких: 1 645\~587 грн сума основного боргу, 22 709 100,60 грн заборгованість за відсотками. Відтак позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Крім того, згідно положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 8 497,27 грн судового збору (пропорційно задоволеним вимогам).

Outcome: partial