Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 17 квітня 2024 року звернулася до суду з позовом до військової частини [NUMBER] , в якому просить суд: 1) Зняти арешт, накладений на 1\\3 квартири під [ADDRESS] , згідно постанови про арешт майна боржника від 11 червня 2018 року, винесеної державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Прохацьким Р.О. у ВП № 55898101; 2) Зняти арешт, накладений на 1\\3 квартири під [ADDRESS] , згідно постанови про арешт майна боржника від 05 жовтня 2021 року, винесеної державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тітовою В.О. у ВП № 62237291. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] помер син позивачки [PERSON] . На день смерті залишилася спадщина у вигляді 1\\3 частини квартири [ADDRESS] . 04 грудня 2021 року Другою білоцерківською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу до майна померлого [PERSON] 07 грудня 2022 року постановою нотаріуса відмовлено у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину через накладення арешту на спадкове майно. Відділ ДВС у місті Біла Церква повідомив позивачку про винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 62237291 і про те, що арешт може бути знятий за рішенням суду. Вказані арешти було накладено на підставі виконавчого напису нотаріуса Васильківської міської державної нотаріальної контори про стягнення з [PERSON] на користь військової частини [NUMBER] 276422,00 грн. За таких обставин позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 квітня 2024 року, вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 23 квітня 2024 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання у справі на 20 травня 2024 року. 07 травня 2024 року на адресу суду від відповідача у справі надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній просить суд відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтовано тим, що син позивачки перебував на військовій службі та через неналежне виконання до зберігання майна, наказом командира військової частини від 03 червня 2016 року сина позивачки [PERSON] було притягнуто до матеріальної відповідальності за заподіяну матеріальну шкоду в сумі 276422,00 грн. 26 січня 2018 року командир військової частини звернувся до Васильківської міської державної нотаріальної контори з клопотанням про вчинення виконавчого напису нотаріуса. 21 лютого 2018 року виконавчий напис нотаріуса щодо стягнення 276422,00 грн. було направлено до Білоцерківського відділу ДВС\~ і 01 березня 2018 року було відкрито виконавче провадження, в межах якого було накладено арешт на майно боржника. 30 січня 2020 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа через відсутність майна, на яке може бути звернуто стягнення. 20 травня 2020 року виконавчий напис нотаріуса було повторно направлено до відділу ДВС, але 28 грудня 201 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа.\~ 20 травня 2024 року на адресу суду надійшла заява від позивача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, підтримання позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розладу повідомлений судом своєчасно та належним чином, свою правову позицію щодо вирішення спору виклав у поданому на адресі суду відзиві на позовну заяву. За таких обставин суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в матеріалах справи доказами, за відсутності сторін. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося відповдіно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Позивачка є матір`ю [PERSON] , померлого [INFO] . Померлому [PERSON] на праві власності належала 1\\3 частка квартири [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори від 07 грудня 2022 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з виявленням арешту на нерухома майно померлого. Відділ ДВС у місті Біла Церква повідомив позивачку про те, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 62237291 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 1-185 від 12 лютого 2018 року, виданого Васильківською міською державною нотаріальною конторою про стягнення з [PERSON] на користь військової частини [NUMBER] невідшкодованої суми збитків на суму 276422,00 грн. 28 грудня 2021 року у виконавчому провадженні було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України\~ «Про виконавче провадження» і вказав на те, що арешт з майна може бути знятий за рішенням суду. 01 березня 2018 року головним державним нотаріусом Білоцерківського міського відділу ДВС відкрито виконавче провадження № 55898101 за виконавчим написом нотаріуса № 31-185, виданим 20 лютого 2018 року про стягнення з [PERSON] на користь військової частини [NUMBER] боргу в сумі 276422,00 грн.11 червня 2018 року в межах даного виконавчого провадження було накладено арешт на все майно, що належить боржнику 30 січня 2020 року виконавчий документ було повернуто стягувачу через відсутність майна, на яке може бути звернуто стягнення. 03 червня 2020 року державним виконавцем повторно відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим документом. 05 жовтня 2021 року винесено постанову про арешт майна боржника, а 28 грудня 2021 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, постановами державних виконавців від 11 червня 2018 року та 05 жовтня 2021 року накладено арешт все нерухоме майно [PERSON] . Наказом\~ командира військової частини [NUMBER] від 04 січня 2018 року стягнуто з Макеєва БО. Заподіяну матеріальну шкоду та вирішено подати до Васильківської міської державної нотаріальної контори документи для вчинення виконавчого напису про стягнення шкоди в сумі 276422,00 грн. 20 лютого 2018 року державним нотаріусом васильківської міської державної нотаріальної контори Хоменко С.А. вчинено виконавчий напис, яким стягнуто з [PERSON] невідшкодовану суму завданих державі збитків в розмірі 276422,00 грн. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року, залишеним в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного від ід 11 листопада 2020 року частково задоволені позовні вимоги [PERSON] , скасовано п.п.2,3 наказу командира військової частини [NUMBER] від 03 червня 2016 року та зобов`язано повернути [PERSON] всі утримані з його грошового забезпечення суми на підставі вказаного наказу. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту ч.1 ст. 59 закону України «Про виконавче провадження». Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, згідно з вимогами ч.4 ст. ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник, або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчому провадженні. Правова позиція Верховного Суду у подібних за змістом правовідносинах висловлена у постанові від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21. Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на час звернення з позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право на оформлення права власності на нерухоме майно [PERSON] , яке після смерті останнього не може успадкувати його матір [PERSON] . Наявність арештованого майна, жодним чином не порушує прав кредитора на звернення до суду із позовом до спадкоємця. Вказане свідчить про те, що накладеним арештом на нерухоме майно померлого боржника порушуються права позивача на можливість оформлення спадкових прав. Правова позиція у подібних за змістом правовідносинах викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18, у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви в сумі 1211,20 грн. підлягає до стягнення з відповідача на корит\~ позивача.

Outcome: approved