Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

У квітні 2022 року [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] звернулись до суду з позовом до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нотари О.І., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін М.А., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець О.О., [PERSON] , в якому, з урахуванням уточнень, просили витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/5 частку квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 2/5 частки квартири [ADDRESS] , з урахуванням 1/5 частки від якої відмовилась мати спадкодавця [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/5 частку квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/5 частку квартири [ADDRESS] . Свої вимоги позивачі мотивували тим, що 05.12.2006 року між [PERSON] та ДП «ФК «ІНТЕРБКДІНВЕСТ» був укладений договір № 131/2-117ФК про участь у фонді фінансового будівництва, з метою отримання у власність квартири [ADDRESS] . 08.12.2006 року між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір № 014/7137/74/50137. В порядку забезпечення якого [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір іпотеки майнових прав 08.12.2006 року відповідно до умов якого забезпечення виконання кредитного договору було визначено шляхом передачі в іпотеку ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» майнових прав на нерухомість, яка стане в майбутньому власністю [PERSON] за говором № 1331/2-117ФК про участь у фонді фінансового будівництва від 05.12.2006 року. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 10.11.2009 року у справі 2/5242/09 визнано недійсним кредитний договір № 014/7137/74/50137 від 08.12.2006 року укладений між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», визнано недійсним договір іпотеки майнових прав від 08.12.2006 року укладений між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», визнано недійсним кредитний договір поруки укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] на виконання вимог п. 3.5 недійсним кредитного договору №014/7137/74/50137 від 08.12.2006 року, скасовано обтяження покладене відповідно до договору іпотеки майнових прав від 08.12.2006 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко В.В. [PERSON] помер [INFO] . Спадкова справа № 1268/10 була заведена державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори. Спадкодавцями за законом є [PERSON] (дружина), неповнолітній [PERSON] (син), [PERSON] (дочка), в тому числі і квартири [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 10.07. 2017 року, відбувається реєстрація відступлення прав іпотеки на підставі договору про відступлення прав за договорами іпотеки, серія та номер 493, виданий 29.06.2017, яким змінено Іпотекодержателя з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ПАТ «Комерційний індустріальний банк». 13.07.2017 року, відбувається реєстрація відступлення прав іпотеки на підставі договору про відступлення прав за договорами іпотеки, серія та номер 495, виданий 13.06.2017, яким змінено Іпотекодержателя - ПАТ «Комерційний індустріальний банк» на Іпотекодержатель - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». 13.10.2017 року відповідно до рішення № 37558879 про державну реєстрації прав та їх обтяжень, державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Нотари О.І., Київський міський нотаріальний округ м.Києва, за заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято від [PERSON] , що діє на підставі наказу виданого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», в порядку задоволення вимог іпотекодержателя, здійснює державну реєстрацію права власності (форма власності приватна), розмір частки 1/1 на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 16.10.2019 року відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43513440 від 16.10.2018 року, приватний нотаріус Пономарьова Д.В. на підставі договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] реєструє право власності за [PERSON] 09.07.2020 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 53052384 приватний нотаріус Кравець О.О. зареєструвала іпотеку на підставі договору безпроцентної позики, видавник [PERSON] та [PERSON] , іпотекодержатель [PERSON] , іпотекодавець [PERSON] 10.09.2020 року рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 5399832 приватний нотаріус Кравець О.О. на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя реєструє право власності [PERSON] 11.09.2020 року рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 54021902 приватний нотаріус Кравець О.О. на підставі договору дарування квартири реєструє право власності за [PERSON] . Отже, укладення договору відступлення права вимоги від 10.07.2017 року, яким змінено іпотекодержателя з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ПАТ «Комерційний індустріальний банк» № 493 від 10.06.2017 року та договору відступлення права вимоги від 13.06.2017 року, яким змінено іпотекодержателя з ПАТ «Комерційний індустріальний банк» на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за іпотечним договором майнових прав 08.12.2006 року укладеного між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» створили юридичний наслідок, крім, тих, що пов`язані з їх недійсністю та є недійсними з моменту вчинення, а тому вважають, що право вимоги, яке відчужувалось за цим договором ніколи не скасовувалось права іпотекодержателя, оскільки не існувало взагалі. Здійснюючи реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було зареєстроване право власності на предмет іпотеки, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] , хоча [PERSON] спадкоємцями якого є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , був власником майнових прав на вказану квартиру. Вважають, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нотари О.І. не тільки неправомірно здійснив реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», а й унеможливив для них оформлення прав спадкоємців в порядку спадкування за законом на майно, після введення останнього в експлуатацію. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нотари О.І. разом з представником ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», [PERSON] здійснено ряд дій для створення прав на майно, яке за своїми індивідуальними ознаками має інший правовий статус, а за умовами фіктивної реєстрації набуло статусу об`єкту нерухомості з іншими індивідуальними ознаками. Отже, вважають, що всі реєстраційні дії і рішення на першому етапі перереєстрації проведені на підставі недійсного договору, на підставі документів, які не мають юридичної значимості для цілей проведення реєстраційних дій та є недійсними. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 11.04.2022 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 62-63 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.04.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 64 т.1). 14.06.2022 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказувала, що 11.09.2020 року він, як власник нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] подарував її [PERSON] на підставі договору дарування від 11.09.2020 року. З [PERSON] він перебуває у юридичному шлюбі, однак на дату відчуження майна ним було прийнято рішення, у зв`язку з складними сімейними відносинами, подарувати їй нерухоме майно для її особистого проживання з неповнолітніми дітьми. Будь-яких заборон, перешкод для вчинення цього правочину не було. Позивачами не надано доказів на підтвердження своїх вимог та доказів на підтвердження порушення нотаріусом порядку вчинення нотаріальних дій та причин, з яких він мав відмовити в державній реєстрації (а.с. 105-108 т.1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.08.2022 року витребувано докази по справі (а.с. 162-163 т.1). 06.02.2023 року до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказувала, що позивачем надано копію заочного рішення Деснянського районного суду м.Києва від 10.11.2009 року, однак воно відсутнє в ЄДРСР, згідно інформаційних довідок з усіх реєстрів вбачається, що на момент здійснення всіх відступлень прав, запис про наявну іпотеку існував з 08.12.2006 року та жодного разу з реєстру не зникав. [PERSON] є добросовісним набувачем квартири, перевірила наявність в реєстрах рішень, що могли б в майбутньому вплинути на її права як законного власника та перевірила в усіх наявних реєстрах зареєстровані права третіх осіб на вказаний об`єкт, жодних обмежень не існувало. Нотаріусом не було порушено порядку вчинення нотаріальних дій, ним було перевірено наявність заборон, арештів та інших речових прав на майно (а.с. 107-108 т.2). 24.02.2024 року до суду від третьої особи [PERSON] надійшла позовна заява до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нотари О.І., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін М.А., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець О.О., в якому вона просила застосувати наслідки нікчемності правочину шляхом визнання недійсним договору про відступлення прав за договорами іпотеки, серія та номер 493, виданий 29.06.2017 року, яким змінено Іпотекодержателя "Райффайзен Банк Аваль" на ПАТ "Комерційний індустріальний банк" посвідчений ПНКМО Юдіним М.А. , витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/5 частку квартири [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] . До складу спадщини, окрім іншого майна входить квартира [ADDRESS] , свідоцтво про спадщину на частку якого не було видано, оскільки відсутні документи, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно та у зв`язку з тим, що було укладено неправомірні правочини щодо відчуження спірної квартири. Вважає, всі дії реєстрації відступлення права вимоги іпотекодержателя неправомірними та такими, що грубо порушують її права, як спадкоємця першої черги (а.с. 156-160 т.2). Ухвалами Святошинського районного суду м. Києва від 11.04.2023 року прийнято позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору та витребувано докази у справі (а.с.194-195, 196-197 т.2). 08.05.2023 року до суду від Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (а.с. 220-249 т.2). 21.06.2023 року до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву третьої особи, у якому просить відмовити у задоволенні вказаного позову. Як вбачається зі змісту позовної заяви, [PERSON] вважає, що після смерті [PERSON] до складу спадщини входила квартира [ADDRESS] . Однак, згідно умов договору №1331/2-117ФК про участь у фонді фінансування будівництва від 05.12.2006 року - п. 1.4. довіритель може отримати у власність закріпленні за ним об`єкт інвестування після введення об`єкта будівництва в експлуатацію на умовах, визначений правилами. Як вбачається із Сертифікату КВ №16412213925 від 09.11.2012 року, будинок зданий в експлуатацію 02.10.2012 року. Відповідно до п. 2.8 договору фінансування, довірителю, для отримання у власність закріпленого за ним об`єкта інвестування, необхідно здійснити остаточні розрахунки з управителем за наданими забудовником даними підприємства бюро технічної інвентаризації на таких умовах: у випадку, якщо фактична загальна площа об`єкта нерухомості виявиться більшою, ніж проектна площа, яку зазначено в п. 1.5.7. договору, довіритель ФФБ здійснює доплату за різницю площі; у разі, якщо фактична загальна площа виявиться меншою за проекту, управитель повертає довірителю протягом 30 календарних днів вартість різниці площі на вказаний у письмовій заяві розрахунковий рахунок; остаточні розрахунки за даними БТІ здійснюються за поточними цінами, що діють на день складання додаткової угоди до даного договору. Відповідно до п. 2.10 договору фінансування, довіритель ФФБ протягом 10 (десяти) календарних днів після отримання письмового повідомлення Управителя про введення об`єкта будівництва в експлуатацію підтверджує право Довірителя ФФБ на отримання у власність закріпленого за ним об`єкта інвестування в обмін на свідоцтво про участь у ФФБ. Відповідно до п. 2.11 договору фінансування, отриману від управителя довідку Довіритель ФФБ протягом 3-х робочих днів надає забудовнику для подальшого оформлення права власності на закріплений за ним об`єкт інвестування. Довіритель повинен отримати у забудовника оглядовий ордер на квартиру та протягом 10 (десяти) календарних днів підписати акт прийому-передачі відповідної квартири для подальшого оформлення правовстановлюючих документів. Відповідно до статті 20 ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», управління майном, яке здійснюється за договором про участь у ФФБ, припиняється у разі: повного виконання управителем ФФБ зобов`язань перед довірителем; відмови довірителя від участі в ФФБ; смерті довірителя - фізичної особи або ліквідації довірителя - юридичної особи; відкріплення управителем від довірителя закріпленого за ним об`єкта інвестування за невиконання довірителем своїх зобов`язань за договором про участь у ФФБ; в інших випадках, передбачених Правилами ФФБ. Відповідно до абз. 3 п.п. 7.2. договору фінансування, управління майном, яке управитель здійснює за цим договором, припиняється у разі: смерті Довірителя-фізичної особи або ліквідації довірителя-юридичної особи. Відповідно до п.п.3 п. 6.1 договору фінансування, управитель повертає довірителям кошти у наступних випадках: в разі смерті довірителя - фізичної особи або ліквідації довірителя - юридичної особи (за письмовою заявою спадкоємців з наданням документів, що підтверджують спадкові права - для фізичної особи та документів, що підтверджують правонаступництво юридичні особи). [PERSON] помер [INFO] , а згідно сертифікату КВ №16412213925 від 09.11.2012 року, будинок за адресою: [ADDRESS] зданий в експлуатацію 02.10.2012 року, тобто вже після смерті спадкодавця. Отже, вважає, що у спадкоємців могло виникнути право на спадкування лише суми, яка була фактично сплачена управителю за договором фінансування. Отже [PERSON] є неналежним відповідачем по даній справі (а.с. 6-9 т. 3). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 22.06.2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 37-38 т. 3). У судовому засіданні представник [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] позов підтримала та просила задовольнити з підстав, вказаних в ньому. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечувала, вказала, що вимоги про визнання нікчемним правочину не підлягають задоволенню, а вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння є передчасними, оскільки нотаріусом не видано свідоцтво про право на спадщину. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позови заперечувала, оскільки [PERSON] є неналежним відповідачем у даній справі. Відповідач ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» в судове засідання свого представника не направили, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не відому, ухвала про відкриття провадження, позовна заява та повістки отримані за довіреністю. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нотари О.І., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін М.А. в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. в судове засідання не з`вилась, направила до суду заяву, у якій просила розглядати справу без її участі (а.с. 117 т.3). Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул'янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є батьком [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.08.1976 року (а.с. 31 т.1). Позивач [PERSON] є дружною [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30.12.2006 року (а.с. 32 т.1). Позивач [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.05.2008 року (а.с. 33 т. 1). 05.12.2006 року між ДП «ФК «ІНТЕРБУДІНВЕСТ» та [PERSON] був укладений договір № 131/2-117ФК про участь у фонді фінансового будівництва, з метою отримання у власність квартири [ADDRESS] (а.с. 36-42 т. 1). 11.12.2006 року [PERSON] видано свідоцтво до договору № 131/2-117ФК про участь у фонді фінансового будівництві від 05.12.2006 року згідно якого сума внесених коштів - 902180,00 грн за квартиру [ADDRESS] (а.с.43 т. 1). 11.12.2006 року між ДП «ФК «ІНТЕРБУДІНВЕСТ» та [PERSON] укладено договір уступки майнових прав з відкладальними умовами, відповідно до умов якого, управитель уступає належні йому майнові права на нерухоме майно (квартиру), яка є об`єктом будівництва за договором № 131/2-117ФК про участь у фонді фінансового будівництва від 05.12.2006 року, управитель зобов`язаний передати у довірчу власність об`єкт інвестування (квартира) за адресою: [ADDRESS] (а.с. 44 т.1). 08.12.2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/7137/74/50137 (а.с. 45-49 т. 1). В порядку забезпечення виконання умов договору № 014/7137/74/50137 від 08 грудня 2006 року [PERSON] та BAT "Райффайзен Банк Аваль" був укладений договір іпотеки майнових прав 08 грудня 2006 року, відповідно до умов якого забезпечення виконання кредитного договору було визначено шляхом передачі в іпотеку ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" майнових прав на нерухомість, яка стане в майбутньому власністю [PERSON] за договором № 1331/2-117ФК про участь у фонді фінансування будівництва від 05 грудня 2006 року укладеного між [PERSON] та Дочірнім Підприємством «Фінансова Компанія «ІНТЕРБУДІНВЕСТ» (а.с. 50-51 т.1). У зв`язку з виконання [PERSON] умов договору № 1331/2-117ФК від 05 грудня 2006 року про участь у Фонді фінансування будівництва, з метою отримання у власність квартири [ADDRESS] в частині внесення коштів в розмірі 100% від загальної кількості інвестування (902180 гривень) [PERSON] було отримано Свідоцтво до Договору (а.с 43 т. 1). Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 10.11.2009 року у справі №2/5242/09: - визнано недійсним кредитний договір № 014/7137/74/50137 від 08 грудня 2006 року укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль"; - визнано недійсним Договір іпотеки майнових прав від 08 грудня 2006 року укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль"; - визнано недійсним договір поруки укладений між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] на виконання вимог п.3.5 кредитного договору № 014/7137/74/50137 від 08 грудня 2006 року; - скасовано обтяження, покладене відповідно до договору іпотеки майнових прав від 08 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського Нотаріального округу Авдієнко В.В. (а.с. 52-58 т.1). Рішення набрало законної сили 21.02.2013 року. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04.06.2010 року (а.с. 34 т.1). Спадкова справа № 1268/10 була заведена державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори. З матеріалів спадкової справи № 1268/2010, заведеної до майна гр. [PERSON] , вбачається, що спадкоємцями майна померлого /згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України/ є: на 1/5 частку його дружина - [PERSON] ; на 2/5 частки його син - [PERSON] , [INFO] (з урахуванням 1/5 частки від якої відмовилась мати спадкодавця - [PERSON] на користь [PERSON] ); на 1/5 частку його дочка - [PERSON] , [INFO] ; на 1/5 частку його батько - [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, наступна хронологія подій реєстрації відступлення права вимоги іпотекодержателем, а саме: 10 липня 2017 року, відбувається реєстрація відступлення прав іпотеки на підставі договору про відступлення прав за договорами іпотеки, серія та номер 493, виданий 29.06.2017, яким змінено Іпотекодержателя з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ПАТ «Комерційний індустріальний банк». 13 липня 2017 року, відбувається реєстрація відступлення прав іпотеки на підставі договору про відступлення прав за договорами іпотеки, серія та номер 495, виданий 13.06.2017, яким змінено Іпотекодержателя - ПАТ «Комерційний індустріальний банк» змінено на Іпотекодержатель - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». 13 жовтня 2017 року відповідно до рішення №37558879 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Нотари О.І., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, за заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийняту від [PERSON] , що діє на підставі наказу, серія і номер: 12/05-14, виданий 12.05.2014, видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», в порядку задоволення вимог іпотекодержателя, здійснює державну реєстрацію права власності (форма власності: приватна), розмір частки: 1/1 на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (надалі - квартира [ADDRESS] ), за суб`єктом: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». 16.10.2018 відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43513440 від 16.10.2018, приватний нотаріус Пономарьова Д.В. Київський міський нотаріальний округ, м. Київ на підставі договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , серія та номер: 2274, виданий 16.10.2018, реєструє право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , ІПН: [NUMBER] , паспорт громадянина України, серія та номер: [NUMBER] , виданий 16.01.2002, видавник: Городоцький РВ УМВС України в Хмельницькій області. 09.07.2020 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53052384, Приватний нотаріус Кравець Олена Олександрівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ зареєстровано іпотеку на підставі Договору безпроцентної позики, серія та номер: 1, виданий 24.04.2020, видавник: [PERSON] та [PERSON] Іпотекодержатель: [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , Іпотекодавець: [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] . 10.09.2020 рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53998327 Приватний нотаріус Кравець Олена Олександрівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер: 3271, виданий 10.09.2020, видавник: Приватний нотаріус Кравець О.О. Київський міський нотаріальний округ реєструє право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] . 11.09.2020 рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54021902 приватний нотаріус Кравець Олена Олександрівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ на підставі договору дарування, квартири, серія та номер: 3274, виданий 11.09.2020, видавник: Приватний нотаріус Кравець О.О. Київський міський нотаріальний округ реєструє право власності на квартиру [ADDRESS] за: [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] (а.с. 19-30 т.1). Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що інвестор після виконання ним фінансових зобов`язань за укладеними договорами купівлі-продажу цінних паперів і резервування об`єкта нерухомості (чи аналогічними правочинами, що підтверджують здійснення інвестування) отримує документи, які підтверджують реальність такого правочину та встановлюють для нього його майнові права на конкретний об`єкт нерухомого майна. Для отримання права власності на такий об`єкт нерухомості інвестор має трансформувати свої майнові права у власність шляхом державної реєстрації речових прав на цей об`єкт нерухомості, але виконати це можна лише за умов завершення будівництва новоствореного об`єкта нерухомості відповідно до вимог чинного законодавства та прийняття такого нерухомого майна до експлуатації (статті 328, 331 ЦК України). Саме інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, споруджений за її кошти. Інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкта нерухомого майна. Тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав та витребування своєї власності з незаконного володіння іншої особи (статті 392, 388 ЦК України). При цьому не вимагається визнання недійсними нікчемних правочинів, які спрямовані на незаконне заволодіння майном інвестора іншими особами (ст. 228 ЦК України). Окрім того, ВП ВС частково відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 24 червня 2015 року в справі № 367/5136/13-ц (провадження № 6-318цс15), про необхідність позивача захищати свої майнові права, а не право власності, яке ще не виникло. На переконання Великої Палати ВС, у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником. У зв`язку з виконання [PERSON] умов договору № 1331/2-117ФК від 05 грудня 2006 року про участь у Фонді фінансування будівництва, з метою отримання у власність квартири [ADDRESS] в частині внесення коштів в розмірі 100% від загальної кількості інвестування (902180 гривень) [PERSON] було отримано Свідоцтво до Договору та набув права інвестора трансформувати свої майнові права у власність шляхом державної реєстрації речових прав на цей об`єкт нерухомості, однак здійснити дані права не міг, оскільки забудовником були порушення строки завершення будівництва. Отже, на час смерті [PERSON] (інвестора) будівництво об`єкту інвестування, а саме: квартири [ADDRESS] , завершено не було, що унеможливлювало здійснення трансформації майнових прав інвестора на квартиру [ADDRESS] у право власності. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Право на спадкове майно виникає з часу відкриття спадщини, а не з моменту отримання свідоцтва про право на неї. Про це йдеться в постанові ВС від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц. Згідно із ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно і (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Отже, якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності тощо. Таким чином, спадкоємець має право звернутися до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини. Постановою Верховного Суду від 4 травня 2022 року у справі № 372/4235/19 (провадження № 61-655св21) визначено, що до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику майнові права та обов`язки, а отже спадкоємець має право звернутись до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини. Отже, позивачі у справі та третя особа, яка заявила позовні вимоги, як спадкоємці інвестора набули в порядку спадкування всі права спадкодавця як інвестора. Будівництво квартири [ADDRESS] було завершено в 2015 році і відповідно до Розпорядження № 511 Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.08.2015 року «Про присвоєння поштової адреси закінченому будівництвом житловому будинку [ADDRESS] , була присвоєна поштова адреса, а саме: [ADDRESS] ». Таким чином, саме з цього часу у спадкоємців інвестора виникло право здійснити трансформацію права спадкодавця як інвестора. Також, у спадкоємців виникло право звернутися до суду з позовом про визнання за ним майнових прав на новостворене майно як таких, що входять до складу спадщини. Щодо відсутності виникнення прав іпотекодержателя та недійсності Договорів про відступлення прав вимоги за Іпотечним договором та укладення договору задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 Цивільного кодексу. Згідно з чч.1, 2 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. У п.1 ч.1 ст.512 та ст.514 ЦК вказано, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 3, 4 ст. 656 ЦКУ передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Відтак, якщо новий кредитор передає первісному кредитору грошові кошти за передані права, договір про відступлення права вимоги буде регулюватися як ст. ст. 512 - 519 ЦКУ, так і відповідними положеннями про договір купівлі-продажу. Статтею 18 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 24 Закону України «Про іпотеку» унормовано, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. У пункті 3 Рішення Конституційного Суду України від 14.07.2020 № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) зазначено: "Відповідно до Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509); зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526); виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (частина 1 статті 546). Згідно зі статтею 572 ЦК Кодексу за заставою кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За частиною 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку" (абзац 3 статті 1 Закону). Відповідно до статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (перше речення частини 1); іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5). Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, серед яких, зокрема, зазначено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору та визнання договору іпотеки недійсним. Однак, як вказано вище заочним рішенням від 10 листопада 2009 року, яке набрало законної сили 21.02.2013 року, визнано недійсним кредитний договір № 014/7137/74/50137 від 08 грудня 2006 року, Договір іпотеки майнових прав від 08 грудня 2006 року укладені між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль", також скасовано обтяження покладене відповідно договору іпотеки майнових прав від 08 грудня 2006 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського Нотаріального округу Авдієнко В.В. За змістом статей 216, 236 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, він є недійсним з моменту вчинення. Отже, укладення Договору відступлення права вимоги від 10.07.2017, яким змінено Іпотекодержателя з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ПАТ «Комерційний індустріальний банк» 493, виданий 10.06.2017 та Договору відступлення прав за договорами іпотеки, серія та номер: 495, виданий 13.06.2017, яким змінено Іпотекодержателя - ПАТ «Комерційний індустріальний банк» змінено на Іпотекодержатель - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за іпотечним договором майнових прав від 08 грудня 2006 року, укладеним між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль", не створили юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю та є недійсними з моменту їх вчинення, а тому право вимоги, яке відчужувалося за цим договором ніколи не стосувалося права іпотекодержателя, оскільки не існувало взагалі. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Постанова ВП ВС від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Постанова КЦС ВС від 28.07.2021 у справі № 759/24061/19. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Аналогічно відступлення припиненого права вимоги (тобто майнового права вимоги, якого не існує на момент укладення відповідного договору у будь-якого суб`єкта) також не створює жодних правових наслідків для особи - власника майна, яке було обтяжено іпотекою. Постанова від 15.09.2022 № 910/12525/20 Верховний Суд. Велика Палата Натомість за прямою вказівкою статті 519 ЦК України первісний кредитор відповідає за недійсність вимоги перед новим кредитором. У випадку відступлення недійсної вимоги договір, на підставі якого мало бути здійснене таке відступлення, не виконується первісним кредитором, оскільки розпорядчий ефект не настає з огляду на відсутність у первісного кредитора права, що підлягає передачі. Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Саме в цьому сенсі слід говорити про відсутність розпорядчого ефекту такого договору: оскільки відповідного права вимоги не було, то передати його покупець не зміг. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21). Отже, зважаючи на те, що Договір відступлення права вимоги від 10.07.2017 року був укладений на підставі визнаного недійсним рішенням суду кредитного договору № 1331/2-117ФК від 05 грудня 2006 року (договір іпотеки та договір поруки також були визнані недійсним) даний договір не породжує жодних прав та обов`язків. Права та обов`язки за договором іпотеки майнових прав від 08 грудня 2006 року укладені між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" були припинені на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва в цивільній справі № 2-5242/09 від 10 листопада 2009 року, яке набрало законної сили 21.02.2013 року. За змістом статей 216, 236 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, він є недійсним з моменту вчинення. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону, одними із загальних засад є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 1. ст. 5 Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону, державним реєстратором також є нотаріус. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону державний реєстратор, крім іншого: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації прав. Порядок державної реєстрації прав, послідовність дій державного реєстратора, визначені ч. 1 ст. 18 Закону. Відповідно до ч. 2. ст. 18 Закону, перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Водночас, державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (ч. 4 ст. 18 Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону («Вимоги до документів, що подаються для державної реєстрації прав») документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Слід додати, що відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. У взаємозв`язку з наведеним, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 29 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З наведеного у сукупності вбачається, що державна реєстрація справ здійснюється, крім іншого, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, що вочевидь зумовлює наявність судового рішення під час проведення реєстраційних дій. При цьому, виходячи з вищезгаданих положень ч. 3 ст. 10 (п. 2), п. 4 ч. 1 ст. 18, ч. 4 ст. 18, ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24 Закону, обов`язком державного реєстратора є: перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для відмови в державній реєстрації прав та з`ясування у зв`язку з цим відповідності поданих документів, вимогам, встановленим Законом, з`ясування питання - чи дають змогу подані документи встановити набуття прав; з`ясування можливості однозначного тлумачення змісту; перевірка оформлення поданих документів з дотриманням вимог законодавства, що, в контексті надано для цілей реєстрації судового рішення, зумовлює перевірку його наявності за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, який є загальнодоступним. Як вже зазначалося, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нотари О.І., провів державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за суб`єктом: Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», підставою для державної реєстрації права власності, став Договір відступлення прав за договорами іпотеки, серія та номер: 495, виданий 29.06.2017, яким змінено Іпотекодержателя - ПАТ «Комерційний індустріальний банк» на Іпотекодержатель - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за іпотечним договором майнових прав від 08 грудня 2006 року укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль". Також, варто зауважити, що здійснення реєстрації задоволення вимог іпотекодержателя на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку», приватний нотаріус не тільки не пересвідчився в існуванні підстав для проведення реєстрації, не переконався у відсутності іпотечного зобов`язання взагалі, не перевірив дотримання стороною процедури позасудового звернення стягнення. Згідно з абз.1 ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. У постанові Верховного Суду від 29.10.2018 у справі №612/553/15-ц вказано, що «індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору». В Узагальненнях Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (зазначено, що «на відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Вважаємо, що ст. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).» При цьому здійснюючи реєстрацію права власності за ТОВ «Довіра та гарантія» було зареєстровано право власності на предмет іпотеки, а саме на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , хоча [PERSON] , спадкоємцями якого є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , був власником майнових прав на квартиру [ADDRESS] . Отже, представник ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» [PERSON], на підставі недійсного правочину здійснив трансформації майнових спадкоємців інвестора за договору № 1331/2-117ФК від 05 грудня 2006 року про участь у Фонді фінансування будівництва, з метою отримання у власність квартири [ADDRESS] та зареєстрував за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» право власності на спірну квартиру. Спадкоємець має право звернутись до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 707/1803/16-ц (провадження № 61-1132св17), на який позивач покликається у касаційній скарзі. Подібні висновки Верховний Суд зробив також у постановах від 12 серпня 2019 року у справі № 607/9408/16-ц (провадження № 61-27922св18) та від 28 травня 2020 року у справі № 2-2317/11 (провадження № 61-13194св18)». Однак даний висновок не може бути застосований до спірних правовідносин у зв`язку з тим, що у справах щодо яких було надано такий висновок правовідносини існували до трансформації майнових прав у право власності на новостворений об`єкт нерухомого майна і спадкоємці отримали у спадщину саме майнові права і мали право здійснити трансформацію самостійно (але її не здійснили), в той час як в даній справі майнові права зазнали трансформації у правах власності поза волею спадкоємців і право власності, яке виникло було безпідставно зареєстровано за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Зворотна трансформації вправа власності у майнові права на новостворений об`єкт нерухомого майна законодавством не передбачена, а отже спадкоємці позбавлені можливості зареєструвати майнові права за собою в порядку спадкування за законом та заявляти такі позовні вимоги. Дані висновки також підтверджуються постановою державного нотаріуса Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори від 16.04.2024 року № 1387/101-01, в якій державний нотаріус зазначила наступне: «... Відповідно до інформаційної довідки, виданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 25.03.2024 року за КВ-2024 № 9671 вбачається, що право власності на зазначене вище нерухоме майно за гр. [PERSON] не зареєстровано. Також спадкоємицею не надано оригіналів документів, що посвідчують право власності померлого гр. [PERSON] на зазначене спадкове майно. Одночасно, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на вищезазначену квартиру на даний час зареєстровано на праві приватної власності за іншою особу. З наявних в матеріалах спадкової справи документів вбачається, що померлий [PERSON] уклав Договір іпотеки з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», який був посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 08.12.2006 року за реєстровим № 3203. Предметом зазначеного договору були майнові права на нерухоме майно, що стане власністю Іпотекодавця в майбутньому, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , секція № [NUMBER] , квартира [ADDRESS] , загальною площею - 114,20 кв. м та житловою площею - 68, 74 кв. м, яка складається з трьох житлових кімнат. Вищезазначений Договір іпотеки майнових прав був укладений у відповідності до Кредитного договору № 014/7137/74/50137 від 08.12.2006 року. Відповідно до Розпорядження №511 Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.08.2015 року Про присвоєння поштової адреси закінченому будівництвом житловому будинку [ADDRESS] , була присвоєна поштова адреса, а саме: [ADDRESS] ». Щодо витребування майна. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права та їх тлумачення свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Відповідно до ст. 15,16 ЦК України і права, і охоронювані законом інтереси є об`єктами судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Саме тому спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право звернутися до суду за захистом його порушених прав та охоронюваних законом інтересів у передбачений законом спосіб, в т.ч. шляхом визнання володіння майном неправомірним України, витребування цього майна у недобросовісного володільця (ст. 400 ЦК України) чи витребовувати майна від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 січ ня 2013 р. у справі № 6-164цс12), відновлення становища, яке існувало до порушення ( ст. 16 ЦК України). Закон визнає за спадкоємцями померлого, які прийняли у спадщину нерухоме майно, до здійснення державної реєстрації їх права власності як права володіння, права користування житлом, що належало за життя спадкодавцю, так і наявність майнового (речового) інтересу, який визначено Конституційним судом України як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного права і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл (Рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р.) та права на захист цих порушених прав і охоронюваного законом інтересу. В силу ч. 1, ч. 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року по справі №488/5027/14-ц, відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Відповідно статті 13 Конвенції "Про захист прав і основоположних свобод людини", кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 31. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтями 6, 13 Конвенції, ратифікованої Верховною Радою України Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 зазначено, верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Усі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах». За змістом абзацу 2 частини 2 статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що передбачений законом або договором, Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Згідно ст. 400 ЦК України, недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Верховний Суд у п. 85 постанови від 05.03.2020 у справі № 916/3545/15 вказав, що статті 388 та 400 ЦК України визначають різні підстави для витребування майна в залежності від статусу його володільця (добросовісного або недобросовісного). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Такий правовий висновок Великою Палатою Верховного Суду, з посиланням на висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17.02.2016 у справі N 6-2407цс15 - пункт 58 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18). При цьому в тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статті 387 ЦК України, є неефективними. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (пункт 92) та відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 02.07.2019 у справі № 48/340. Можливість витребування майна з чужого незаконного володіння законодавець ставить у залежність насамперед від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (стаття 400 ЦК України). Тобто стаття 400 ЦК України дає підставу для висновку про те, що закон допускає необмежену віндикацію майна у недобросовісного набувача. Згідно зі статтею 388 ЦК України недобросовісним є такий набувач, який знав або повинен був знати, що відчужувач, у якого він отримав майно, не має права його відчужувати. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17) Стаття 5 ЦПК України визначає способи захисту, які застосовуються судом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. постанови ВП ВС 05.06.18, справа № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18); 30.01.19, справа № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18); 11.09.19, справа № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19); 19.02.20, справа № 210/4458/15-ц (провадження № 14-354цс19); 04.04.20, справа № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19); 16.06.20, справа № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19); 15.09.20, справа № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) та ін. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18: - Ефективний спосіб захисту прав повинен: 1) забезпечити поновлення порушеного права 2) в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування 3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим) 4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії 5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту Одне право має захищатися одним позовом. Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення - це означає, що обраний спосіб захисту (який часто зумовлений обмеженнями, що діють у певній юрисдикції) є неефективним. За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16(провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи цю справу, зауважила таке. Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц). Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц. Крім того, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц). Витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено статтями 16, 387 ЦК України саме як форма захисту права власності, а не як окреме оборотоздатне майнове право, яке може відчужуватися в порядку передбаченому статтею 656 цього Кодексу, на користь інших осіб, оскільки речові права безпосередньо пов`язані з конкретною річчю і переходять у зв`язку з переходом об`єктів нерухомості. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна із чужого незаконного володіння позивач повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно, проте до таких доказів не належить договір купівлі-продажу майнових прав, предметом відчуження за яким є такі способи судового захисту цивільних прав, як визнання права власності на нерухоме майно та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння". Постанова Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 910/11702/18 Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)). Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (Постанова від 13.07.2022 № 199/8324/19 Великої Палати Верховного Суду). Статтею 7 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Як встановлено вище, до ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" не могло перейти право вимоги ні за кредитним договором, ні за договором іпотеки, тому підстав для державної реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» права власності на предмет іпотеки також не було. Так само, як і не було достатнього обсягу повноважень (права власності) для подальшого відчудження спірного майна. Ураховуючи те, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не виникло права власності на спірну квартиру, він не мав законних підстав відчужувати цю квартиру. Відтак, позовна вимога щодо витребування цього майна з володіння кінцевого набувача на користь усіх співвласників квартири є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Таке задоволення є пропорційним меті захисту прав власників, враховуючи, зокрема, те, що вимоги закону до відчуження іпотечного майна та прав вимоги за кредитним й іпотечними договорами були або мали бути відомими. Ці вимоги є чіткими та доступними, а їхня дія - передбачуваною. Набувши на підстав договору дарування квартиру [PERSON] теж не набула право власності на неї. Зареєструвавши це право за собою, вона стала її володільцем, а право володіння разом із правами користування та розпорядження квартирою надалі належать позивачам як її власникам. Йдучи на ризик із придбанням майна в особи, яка зареєструвала своє право власності на нього, але за законом не могла таке право набути, кінцевий набувач несе ризик настання негативних наслідків придбання квартири у її незаконного володільця. З огляду на вказане, враховуючи встановлені обставини цієї справи, витребування з володіння [PERSON] квартири на користь позивачів як співвласників є пропорційним меті захисту права приватної власності останніх. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку витребування квартири з володіння кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Такий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред'явивши вимогу до особи, в якого він придбав квартиру, зокрема, про стягнення сплаченої її вартості. Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; Позивач із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Як зазначено вище, для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним та скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір купівлі-продажу квартири кінцевому набувачеві (Постанова від 08.11.2023 № 206/4841/20 ВП ВС). Під час судового розгляду справи представником відповідача було зазначено додатково підстави для відмови в задоволенні позову, які протягом підготовчого розгляду до позицій відзиву не включались і протягом підготовчого розгляду не з`являлись. Однак для повноти та об`єктивності судового розгляду суд вважає за необхідне надати оцінку даним доводам. Щодо позиції представника відповідача про передчасність звернення позивачів до суду з вимогами про визнання права власності в порядку спадкування за відсутності відмови нотаріуса у видачі відповідних свідоцтв про право власності в порядку спадкування після [PERSON] суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Отже, враховуючи обставини справи спадкоємці не мали та не мають можливості оформити спадкові права позасудовим порядком. Відповідно до інформаційної довідки, виданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 25.03.2024 року за КВ- 2024 № 9671 вбачається, що право власності на зазначене вище нерухоме майно за гр. [PERSON] не зареєстровано. Також спадкоємицею не надано оригіналів документів, що посвідчують право власності померлого гр. [PERSON] на зазначене спадкове майно. Одночасно, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на вищезазначену квартиру на даний час зареєстровано на праві приватної власності за іншою особу. З наявних в матеріалах спадкової справи документів вбачається, що померлий [PERSON] уклав Договір іпотеки з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», який був посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 08.12.2006 року за реєстровим № 3203. Предметом зазначеного договору були майнові права на нерухоме майно, що стане власністю Іпотекодавця в майбутньому, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , секція № [NUMBER] , квартира [ADDRESS] , загальною площею - 114,20 кв. м та житловою площею - 68, 74 кв. м, яка складається з трьох житлових кімнат. Вищезазначений Договір іпотеки майнових прав був укладений у відповідності до Кредитного договору № 014/7137/74/50137 від 08.12.2006 року. Відповідно до Розпорядження №511 Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.08.2015 року Про присвоєння поштової адреси закінченому будівництвом житловому будинку [ADDRESS] . Відповідно до пункту 4.12 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Відповідно до пункту 1.2 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Відповідно до пункту 4.14 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Щодо спадкового майна, в тому числі майнових прав, мають бути подані документи, що підтверджують належність майна спадкодавцеві на праві власності, а також належність майнових прав на час відкриття спадщини; вартість спадкового майна. Відповідно до пункту 4.16 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно зі статтею 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Дані обставини викладені в Постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яке було отримано [PERSON] для підтвердження вищевикладеної позиції. Отже відсутні підстави для застосування до даних правовідносин позиції видаленої у Постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 (провадження № 61-16069св20) . Щодо позиції сторони відповідача про безпідставність вимог про визнання права власності на об`єкт інвестування, враховуючи вимоги п.п. 6.1.3 та 7.2. Договору № 131/20117 ФК про участь у Фонді фінансування будівництва від 05 грудня 2006 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог п. 6.1.3 Договору № 131/20117 ФК про участь у Фонді фінансування будівництва від 05 грудня 2006 року, управитель повертає довірителям кошти в наступних випадках: … в разі смерті довірителя - фізичної особи (за письмовою заявою спадкоємців) з наданням документів, що підтверджують спадкові права. Відповідно до вимог п. 7.2. Договору № 131/20117 ФК про участь у Фонді фінансування будівництва від 05 грудня 2006 року, управління майном, яке Управитель здійснює за цим Договором, припиняється у разі смерті довірителя - фізичної особи. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)). Згідно з чч.1, 2 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. У пункті 3 Рішення Конституційного Суду України від 14.07.2020 № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) зазначено таке: "Відповідно до Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509); зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526); виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (частина 1 статті 546). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Постанова ВП ВС від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Постанова КЦС ВС від 28.07.2021 у справі № 759/24061/19. У зв`язку з виконання [PERSON] умов договору № 1331/2-117ФК від 05 грудня 2006 року про участь у Фонді фінансування будівництва, з метою отримання у власність квартири [ADDRESS] в частині внесення коштів в розмірі 100% від загальної кількості інвестування (902180 гривень) [PERSON] було отримано Свідоцтво до Договору. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що інвестор після виконання ним фінансових зобов`язань за укладеними договорами купівлі-продажу цінних паперів і резервування об`єкта нерухомості (чи аналогічними правочинами, що підтверджують здійснення інвестування) отримує документи, які підтверджують реальність такого правочину та встановлюють для нього його майнові права на конкретний об`єкт нерухомого майна. Для отримання права власності на такий об`єкт нерухомості інвестор має трансформувати свої майнові права у власність шляхом державної реєстрації речових прав на цей об`єкт нерухомості, але виконати це можна лише за умов завершення будівництва новоствореного об`єкта нерухомості відповідно до вимог чинного законодавства та прийняття такого нерухомого майна до експлуатації (статті 328, 331 ЦК України). Саме інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, споруджений за її кошти. Інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкта нерухомого майна. Тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав та витребування своєї власності з незаконного володіння іншої особи (статті 392, 388 ЦК України). При цьому не вимагається визнання недійсними нікчемних правочинів, які спрямовані на незаконне заволодіння майном інвестора іншими особами (ст. 228 ЦК України). На час смерті [PERSON] був наділений правами на об`єкт інвестування - квартиру [ADDRESS] , тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкта нерухомого майна. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Право на спадкове майно виникає з часу відкриття спадщини, а не з моменту отримання свідоцтва про право на неї. Про це йдеться в постанові ВС від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц За загальним правилом, договір, як універсальний регулятор приватних відносин, є підставою для встановлення (зміни чи припинення) приватних прав і обов`язків та інших наслідків саме для його сторін. Тобто, регулююча сила договору стосується його сторін. Постанова КЦС ВС від 08 червня 2022 року у справі № 396/269/18. Отже, спадкоємці можуть успадкувати лише ті права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час його смерті. Зважаючи на те, що п.п. 6.1.3 та 7.2. Договору № 131/20117 ФК про участь у Фонді фінансування будівництва від 05 грудня 2006 року суперечать вимогам ст.. 1216 ЦК України та принципу спадкування, вони є нікчемними. Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Постанова ВП ВС від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 Крім того, 13 жовтня 2017 року відповідно до рішення №37558879 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Нотари О.І., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, за заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийняту від [PERSON] , що діє на підставі наказу, серія і номер: 12/05-14, виданий 12.05.2014, видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», в порядку задоволення вимог іпотекодержателя, здійснює державну реєстрацію права власності (форма власності: приватна), розмір частки: 1/1 на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за суб`єктом: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Отже, відповідачі своїми діями щодо безпідставного набуття у власність саме об`єкту інвестування - квартири, а не задоволення вимог шляхом отримання коштів фактично визнали нікчемність даних пунктів договору, отже їх посилання на дані пункти є безпідставним. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, які фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15, від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17). З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , [PERSON] . Що стосується витрат на правничу допомогу, то сторони мають право подати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, оскільки сторони звернулись з відповідними заявами.

Outcome: partial