Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

У вересні 2018 року АТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про примусове виселення з жилого приміщення без надання іншого житла. В обґрунтування позову АТ «Укрсоцбанк» посилається на те, що 13.02.2008 року між ним та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5299, за яким [PERSON] надано кредит окремими частинами в межах максимального ліміту заборгованості до 830 000 грн. 00 коп., на забезпечення якого укладено договір іпотеки. У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору позивач звернувся до суду та рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17.06.2015 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 18.04.2018 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 865 308 грн. 34 коп. звернуто стягнення на чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] . Оскільки при постановленні рішення суду від 17.06.2015 року не вирішувалось питання про виселення, у спірній квартирі з порушенням умов іпотечного договору зареєстровані неповнолітні, що унеможливлює реалізацію цієї квартири, на момент подання позову мешканці іпотечної квартири не висловили своє право на придбання предмету іпотеки та не повідомили про виселення і зняття їх з реєстраційного обліку по вказаній іпотечній квартирі, АТ «Укрсоцбанк» просить суд виселити всіх мешканців з квартири без надання іншого житла та зобов`язати їх при виселенні звільнити квартиру від особистих речей та речей, які належать їм на праві власності. [PERSON] та [PERSON] подали до суду відзиви на позовну заяву, в яких просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неможливість порушення прав дітей, які прописані у спірній квартирі та те, що при виселення з іпотечного житла, придбаного не за кредитні кошти, можливе виключно за умови надання іншого житла. Крім того, [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до АТ «Укрсоцбанк», треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, Міністерство соціальної політики України, про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними. Зустрічний позов обґрунтував тим, що 07.10.2006 року він отримав травму руки у зв`язку із чим йому необхідно було провести ряд складних операцій в України та США, на що він взяв кредит у АТ «Укрсоцбанк» та надав у іпотеку належну йому квартиру. Оскільки укладення кредитного договору та іпотечного договору були вчинені під впливом тяжкої для нього обставини, [PERSON] просить суд визнати недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5299 від 13.02.2008 року та договір іпотеки № 20-10/378 від 13.02.2008 року. Ухвалою суду від 29.01.2020 року залучено АТ «Альфа-Банк», що в подальшому змінило найменування на АТ «Сенс Банк», замість «АТ «Укрсоцбанк». Ухвалою суду від 05.10.2020 року зустрічний позов прийнято до провадження разом із первісним позовом. Ухвалою суду від 19.08.2021 року провадження у справі в частині вимог первісного позову до [PERSON] закрито. Ухвалою суду від 19.03.2024 року провадження у справі в частині вимог первісного позову до [PERSON] закрито, залучено до участі у справі [PERSON] в порядку процесуального правонаступництва замість позивача за зустрічним позовом [PERSON] , виключивши її з числа третіх осіб та виключено з числа третіх осіб у справі Службу у справах дітей Оболонської РДА та [PERSON] . Представник АТ «Сенс Банк» у судове засідання не з`явився, проте зважаючи на тривалий розгляд справи, стадію судового процесу, достатності поданих стороною доказів та наявності у матеріалах справи декількох заяв про розгляд справи без участі представника позивача, суд ухвалив провести судове засідання без участі представника позивача за первісним позовом [PERSON] та представник відповідачів за первісним позовом - адвокат Слободенюк Г.М. у судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову, вимоги зустрічної позовної заяви підтримали у повному обсязі, зустрічний позов просили задовольнити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Судом установлено, що у період 2006-2007 років [PERSON] проходив лікування у зв`язку із травмою руки, що підтверджується виписками із медичної картки та консультативним висновком (т. 2 а.с. 156-159). 11.12.2007 року [PERSON] за договором дарування набув право власності на квартиру [ADDRESS] (т. 2 а.с. 169). 13.02.2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5299, за умовами якого кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит окремими траншами в межах максимального ліміту до 830000 гривень, зі сплатою 14,5% річних, з кінцевим терміном погашення до 12 лютого 2023 року. Кредит надається позичальнику на поточні потреби (т. 1 а.с. 10-12). Крім того, 13.02.2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки № 20-10/378, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5299 від 13.02.2008 року, укладеним між сторонами, нерухоме майно, яким є чотирикімнатна квартира [ADDRESS] . Згідно п. 2.1.4 договору іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди іпотекодержателя, що оформлюється додатковою угодою до цього договору не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Відповідно до п. 4.1 договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п. 4.5 договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: 4.5.1 на підставі рішення; або 4.5.2 на підставі виконавчого напису нотаріуса; або 4.5.3 шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; або 4.5.4 шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; або 4.5.5 шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Відповідно до додаткової угоди № 1 від 10.07.2009 року до договору про надання відновлювальної кредитної лінії сторонами погоджено збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами до 18,0% річних, а також з лютого 2009 року по липень 2010 року включно позичальника звільнено від обов`язку погашати кредит в рамках реструктуризації боргу. 18.05.2011 року сторонами внесені зміни до договору кредиту шляхом підписання договору про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5299 від 13.02.2008 року. Так, сторонами погоджена зміна умов кредитування на невідновлювальну кредитну лінію. Сторони підтвердили, що залишок заборгованості за кредитом станом на дату укладення додаткової угоди склав 779279,00 грн., залишок заборгованості за нарахованими процентами - 222888,57 грн. Встановлена нова процентна ставка за користування кредитними коштами в розмірі 18,3% річних, подовжено термін погашення кредиту до 12 лютого 2028 року. Згідно з п. 5.1. договору про внесення змін сплата чергових щомісячних процентів за період з 18 травня 2011 року по 17 травня 2012 року здійснюється в загальному порядку, передбаченому договором, в сумі не менше, ніж 80% від суми нарахованих процентів, залишкова частина нарахованих, але не сплачених процентів, акумулюється на рахунку в Оболонському відділенні ПАТ «Укрсоцбанк». Залишок заборгованості за нарахованими процентами станом на дату укладення додаткової угоди та залишкова частина нарахованих, але не сплачених, процентів, що утворилася у період з 18 травня 2011 року по 17 травня 2012 року, сплачуються до 10 числа кожного місяця рівними частинами протягом 60 місяців. Згідно довідки КП «Житлосервіс «Оболонь» від 08.02.2008 року станом на дату видання довідки у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а.с. 20). 16.07.2013 року окрім [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у квартирі [ADDRESS] зареєструвались [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою «Центру комунального сервісу» № 85/2391/1860 від 01.06.2016 року (т. 1 а.с. 21). Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17.06.2015 року у справі № 756/15321/14-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 18.04.2018 року, у рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед АТ «Укрсоцбанк» за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 13.02.2008 року № 10-29/5299 за період з 13.02.2008 року до 25.03.2015 року у загальній сумі 1 865 308 грн. 34 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , шляхом застосування процедури продажу (т. 1 а.с. 22-28). 08.08.2018 року АТ «Укрсоцбанк» направило [PERSON] повідомлення про продаж предмета іпотеки третій особі-покупцеві, у якому просило у місячний строк з дати отримання цього повідомлення забезпечити зняття з реєстрації і виселення всіх мешканців житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки (т. 1 а.с. 30-31). Рішенням № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.04.2019 року, протоколу позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, передавального акту від 11.10.2019 року, господарську діяльність АТ «Укрсоцбанк» припинено шляхом злиття з АТ «Альфа-Банк» з визначенням останнього правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» (т. 1 а.с. 237 б - 242). 12.08.2022 року протоколом № 2/2022 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа Банк» змінено назву банку на АТ «Сенс Банк» (т. 3 а.с. 34-39). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (т. 2 а.с. 245). Заявою від 28.12.2021 року [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] (т. 3 а.с. 112). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (т. 3 а.с. 122-123). Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 233 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як зазначено у п. 23 Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК ( 435-15 ), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому ст. 40 Закону України «Про іпотеку», якою визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження 314-317цс18) ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки інших осіб у житловому будинку, який є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу. Вказаний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 року у справі № 361/4481/19. Враховуючи, що під час судового розгляду [PERSON] , як правонаступником [PERSON] , не надано на підтвердження своїх доводів належних та допустимих доказів наявності вкрай невигідних умов спірного кредитного договору по відношенню до аналогічних кредитних договорів, що укладалися банком у цей період, а також те, що позикодавець скористався хворобою позичальника, суд дійшов висновку, що зустрічний позов задоволенню не підлягає. При цьому, з огляду на те, що квартира в якій проживає [PERSON] не була придбана за кредитні кошти, іншого житла вона не має, виходячи з її віку та соціального стану, вона відноситься до незахищеної групи населення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її виселення без надання іншого житла, оскільки таке втручання в її право не є пропорційним вимозі позивача. Оскільки вселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у квартиру [ADDRESS] відбулось всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі України «Про іпотеку», суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог банку в частині виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Разом з цим, відповідно до Закону України від 24.02.2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер. Законом України від 15.03.2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. Оскільки вказаний вище Закон має бути застосований у цій справі, так як на сьогодні в Україні триває воєнний стан, тому виконання рішення в частині виселення відповідачів слід зупинити на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Інші доводи сторін не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зроблених на підставі них висновків. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Оскільки первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідачів за первісним позовом пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial