Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати протиправними дії АТ КБ «Приватбанк» щодо передання інформації стосовно нього ТОВ «Українське бюро кредитних історій», визнати протиправними дії ТОВ «Українське бюро кредитних історій» щодо включення та поширення інформації у кредитній історії [PERSON] стосовно договору поруки № FAC-006-IF від 26 лютого 2008 року; зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» виключити запис щодо договору поруки №FAC-006-IF від 26 лютого 2008 року в кредитній історії [PERSON] в розділі «Поручитель». В обґрунтування вказано, що позивач не надавав згоди на збір, зберігання, використання та поширення через ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформації за договором поруки. Підтверджень надання згоди позивача на збір, зберігання, використання та поширення персональних даних за договором поруки та передання такої інформації до Бюро кредитних історій - не існує. Крім того, позивач не був і не є стороною кредитного договору, а отже заборгованість за кредитним договором виникла у боржника, а не у позивача, який є стороною тільки договору поруки, що унеможливлює застосування до нього Умов і Правил надання банківських послуг. Договір поруки № FAC-006-IF від 26 лютого 2008 року даних про право банку на доведення до відома третіх осіб інформації про заборгованість позивача не містить. Текст договору поруки № FAC-006-IF не спростовує твердження Позивача про відсутність згоди на збір, зберігання, використання та поширення через ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформації за договором поруки, хоча таке спростування є безпосереднім обов`язком Відповідача як кредитора, оскільки оригінали кредитних справ зберігаються саме в банку, в тому числі й щодо наявності згоди поручителя за кредитним договором на використання та поширення його даних, пов`язаних з договором поруки. Будь-які можливі посилання АТ КБ «Приватбанк» на Умови та Правила надання банківських послуг чи подібні документи не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзивів. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 19 березня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 21 березня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 25 березня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін /а. с. 32-33/. 20 травня 2024 року через Електронний суд представник позивача подав додаткові пояснення на позов. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 26 лютого 2008 року [PERSON] уклав із ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», договір поруки № FAC-006-IF, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «Захід-Агро» своїх обов`язків за договором № FAC-006-IF про здійснення факторингу від 26 лютого 2008 року, згідно з яким кредитор надав боржнику кредит у сумі 840 000, 00 грн, а боржник зобов`язаний: повернути кредит у строк до 25 лютого 2009 року, а також сплачувати винагороди, штрафи, пенсі та інші платежі, відшкодовувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у кредитному договорі. Згідно з пунктом 2 договору поруки № FAC-006-IF від 26 лютого 2008 року, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до пункту 7 договору поруки № FAC-006-IF від 26 лютого 2008 року, у випадку порушення поручителем зобов`язання, передбаченого пунктом 6 договору, за яким він зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора, впродовж п`яти календарних днів з моменту отримання вимоги із зазначенням невиконаного обов`язку, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право у рахунок погашення боргу за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунку у ПриватБанку на рахунок ПриватБанку. Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2009 року у справі № 2-1761/09 позов задоволено: постановлено стягнути солідарно з [PERSON] , ТОВ «Захід-Агро», ТОВ «Агролайф» на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором про здійснення факторингу від 26 лютого 2008 року у розмірі 954 328, 81 грн /реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 7241747/. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2011 року зазначене рішення районного суду у частині задоволення позовних вимог про стягнення з ТОВ «Захід-Агро» на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за договором про здійснення факторингу від 26 лютого 2008 року в розмірі 954 328, 81 грн скасовано й провадження у справі в цій частині закрито. Рішення суду у частині задоволення позовних вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором про здійснення факторингу від 26 лютого 2008 року у розмірі 954 328, 81 грн змінено, а саме зменшено суму стягнення до 929 132, 36 грн; у решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року у справі № 6-25589св11 рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2009 року у частині не скасованої рішенням апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2011 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2011 року залишити без змін /реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 24067359/. Наприкінці січня 2024 року [PERSON] стало відомо, що АТ КБ «Приватбанк» ТОВ «Українське бюро кредитних історій» передано інформацію стосовно наявності в нього боргу за договором поруки № FAC-006-IF від 28 лютого 2008 року, внаслідок чого ТОВ «Українське бюро кредитних історій» 31 грудня 2023 року внесено відповідний запис до кредитної історії /а. с. 12-17/. 11 березня 2024 року на звернення представника [PERSON] - адвоката Косендюка Я. А. від 26 лютого 2024 року № 26/02-2024 банк надав відповідь № 20.1.0.0.0/7-240305/31803, що згідно з Умовами і Правилами надання банківських послуг 1.1.9.6. клієнт повідомлений та підтверджує, що за наявності правових підстав, його персональні дані можуть бути передані банком до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» або іншого бюро кредитних історій, у порядку, передбаченому Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». Клієнт підтверджує, що він повідомлений про володільця персональних даних, склад та зміст персональних даних, свої права, визначені Законом України «Про персональні дані», мету обробки персональних даних та осіб, яким можуть бути передані його персональні дані. Також повідомлено, що банк не має змоги надати інформацію щодо того, чи надсилалися на адресу [PERSON] будь-які вимоги (претензії) про погашення боргу як поручителем на підставі договору поруки від 26 лютого 2008 року, архів повідомлень зберігається тільки за останній рік /а. с. 11/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно термінів, що вживаються в ст. 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», ведення кредитної історії - діяльність бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію; користувач бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію, суб`єкт кредитної історії - будь-яка юридична або фізична особа, яка звернулася до користувача з метою укладення кредитного правочину або вже уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія. Кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування або купівлі-продажу майна з відстроченням платежу). Кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону. Договір - правочин, сторонами якого є користувач і бюро і предметом якого є врегулювання питань надання та отримання інформації, що складає кредитну історію. Згідно з частиною першою ст. 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю. Отже, відповідальним за надання достовірної інформації щодо наявної за [PERSON] заборгованості за договором поруки є АТ КБ «Приватбанк». Звертаючись до суду з позовом про зобов`язання ТОВ «Українське бюро кредитних історій» виключити запис в його кредитній історії в розділі «Поручитель», позивач посилається на те, що не надавав згоди на збір, зберігання, використання та поширення через відповідача інформації за договором поруки, не є стороною кредитного договору і боржником за грошовим зобов`язанням. Згідно із частиною першою - четвертою, шостою ст. 9 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з Користувачем. Користувач у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації щодо нього надає до Бюро інформацію: 1) про себе, що ідентифікує його як Користувача; 2) про суб`єкта кредитної історії, яка визначена пунктами 1 і 2 частини першої статті 7 цього Закону. Стосовно кредитних правочинів, на які поширюється дія Закону України «Про споживче кредитування», користувач передає інформацію до Бюро не пізніше двох робочих днів з дня укладення кредитного правочину або зміни інформації про суб`єкта кредитної історії, визначеної пунктами 1 і 2 частини першої статті 7 цього Закону. Користувач має право відмовитися від укладання кредитного правочину або укласти кредитний правочин на умовах, що враховують ризики від укладання кредитного правочину, у разі відмови суб`єкта кредитної історії надати згоду на доступ до його кредитної історії та/або на передачу інформації до Бюро про кредитний правочин з Користувачем, якщо інше не встановлено законом. Користувач зобов`язаний повідомити суб`єкта кредитної історії про назву та адресу Бюро, до якого передаватиме інформацію для формування його кредитної історії. Бюро не пізніше двох робочих днів після отримання інформації від Користувача щодо суб`єкта кредитної історії вносить відповідну інформацію до його кредитної історії. Згідно з положеннями частини першої ст. 9 Закону інформація для формування кредитної історії надається користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем. Відповідно до пункту 2 частини першої ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», Бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього. Так, матеріали справи не містять підтверджень надання згоди [PERSON] на збір, зберігання, використання та поширення персональних даних за договором поруки та передання такої інформації до бюро кредитних історій. Посилання АТ КБ «Приватбанк» у листі-відповіді позивачеві на Умови та Правила надання банківських послуг чи подібні документи не може бути належним доказом, оскільки цей він повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 3 633, 60 грн, надходження яких підтверджується випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, що підлягають стягненню з відповідачів, відповідно до вимог щодо кожного, на користь позивача /а. с. 18, 31/. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved