Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить витребувати з незаконного володіння відповідачки земельну ділянку площею 0, 1 га, кадастроий номер - 8 000 000 000:90:457:0006 за адерсою: [ADDRESS] . Крім того, просить визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку та зареєструвати її право власності на неї. Посилається в позові на те, що рішенням Київської міської ради №126/3564 від 26 лютого 2010 року «Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] » вказана земельна діляка була передана їй у приватну власність На піставі даного рішення їй був виданй державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 793996. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 07-7-05556. В серпні 2021року їй стало відомо, що стосовно належної їй на праві власності земельної ділянки проведено державну реєстрацію переходу права власності шляхом її перереєстрації. В подальшому, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що власником земельної ділянки є відповідачка на підставі договору купівлі-продажу від 25 листопада 2013 року. Однак вона не здійснювала будь-яких дій, направлених на відчуження земельної діянки та не уповноважувала на це третіх осіб. В подальшому стало відомо, що 01 березня 2013 року державним нотаріусом Першої Горлівської державної нотаріальної контори Алперіною О.Ю. посвідчено довіреність за № 1-900, відповідно до якої вона уповноважує [PERSON] та [PERSON] управляти та розпоряджатися належною їй земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер - 8 000 000 000:90:457:0006. Вказану довіреність вона не видавала. Відповідно до висновку експерта №06/22 від 17 липня 2022 року встановлено, що рукописний запис « [PERSON] » в графі «підпис» та підпис від її імені в електрокопії примірника довіреності від 01 березня 2013 року виконано не нею, а іншою особою. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено також, що 13 вересня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О. проведно державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13 вересня 2013 року. 25 листопада 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О. проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25 листопада 2013 року. Таким чином, земельна ділянка вибула з її володіння поза її волею та була повторно відчужена [PERSON] на користь відповідачи без достатнього обсягу прав та повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою та перебуває у власності відповідачки незаконно. З урахуванням цього, просить задовольнити позов. Позовна заява була зареєстрована судом 27 липня 2022 року та відповідно до ст.33 ЦПК України визначено склад суду. Ухвалою суду від 11 серпня 2022 року у справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачці та третім особам копію позовної заяви з додатками. Відповідачці був наданий строк для надання відзиву, третім особам пояснень на позов. 09 вересня 2022 року відповдачка подала відзив, яким проти позову заперечує. Посилається на те, що земельна ділянка була придбана нею за 149 790, 00 грн., які нею були передані продавцю. На момент укладення договору будь-яких заборон на відчуження земельної ділянки не було, продавець володіла нею на законних підставах. Таким чином, право на земельну ділянку перейшло до неї в законний спосіб, а тому вона є її добросовісним набувачем. Посилаючись на чисельну практику Верховного Суду зазначає, що позивач має довести відсутність у первинного набувача незаконність заволодіння ним. Проте факт неправомірності набуття права власності на земельну ділянку [PERSON] позивачкою при зверненні до суду не доведено і будь-які рішення з цього приводу відсутні. Враховуючи встановлену законом презумпцію правомірності набуття права власності, вважає, що у позивачки відсутні правові підстави для витребування у неї земельної ділянки. Крім того, зазначила, що наданий позивачкою висновок експерта є неналежним доказом, оскільки при наданні висновку для проведеня дослідження був наданий не оригінал, а сканкопія документа, недостатня кількість вільних та експериментальних зразків підпису, що є порушенням Методики проведення почеркознавичих експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08 жовтня 1998 року. Враховуюч викладене вважає, що приведені позивачкою при зверненні до суду обставини не підтверджуються належними доказами. 23 вересня 2022 року позивачка подала відповідь на відзив, яким підтвердила приведені в позові тези обгрунтованості пред`явлених вимог. Щодо висновку експерта зазначила, що вона проведена кваліфікованим експертом і експерт самостійно визначає необхідну кількість зразків для її проведення. У даному випадку їх було достатньо, оскільки вони містять весь почеркознавчий масив для надання категоричного висновку. Щодо використання сканкопії довіреності при наданні висновку, зазначила, що це відповідає науковій розробці, яка була затверджена Міністерством юстиції України і розроблялася науково-дослідними інститутами 5 років і в цій розробці також приймала участь експерт [PERSON] . Звернула увагу на те, що приведені відповідачкою методичні рекомендації носять рекомендаційний характер. В подальшому сторони неодноразово подавали до суду додаткові пояснення та докази в огрунтування підстав та заперечень проти позову. 15 січня 2024 року представник відповідачки подав додаткові пояснення, в яких зазничив, що відповідно до п.1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08 жовтня 1998 року, почеркознавча експертиза є підвидом криміналістичної експертизи і має проводитися виключного державними спеціалізованими установами. Відтак, працівник ТОВ «Центр судових експертиз» [PERSON] не є судовим експертом та не може проводити будь-які експертизи, обстеження та дослідження. При цьому надав інформацію з Державного реєстру атестованих судових експертів про анулювання Свідотцва про присвоєння [PERSON] кваліфікації судового експерта. Треті особи своїм правом не скористалися, поясень на позов не подали. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала. Відповідачка та її представник у судове засідання не з`явилися. Представник відповідачки подав клопотання про розгляд справи в їх відсутності. Треті особи в судове засідання також не з`явилися, про час розгляду справи повідомлені. Про причину неявки суд до відома не поставили, а тому суд вважає за моживе розглядати справу в їх відсутності. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного. Відповідно до п.1 ч.1 ст.116 ЗК України ( в редакції в редакції Закону № 509-VI ( 509-17 ) від 16.09.2008 ) громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Згідно з ч.2 ст.116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Частиною 3 даної статті визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, у тому числі, у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Відповідно до ст. 125 ЗК України ( в редакції Закону Закону № 1066-VI ( 1066-17 ) від 05.03.2009 ) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За змістом ч.1ст.126 ЗК України ( у редакції Закону № 1066-VI ( 1066-17 ) від 05.03.2009 ) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. З 01 січня 2013 року право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності на момент отримання такого права позивачкою, було відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради №126/3564 від 26 лютого 2010 року « Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] » вказана земельна ділянка була передана позивачці у приватну власність. На піставі даного рішення 25 червня 2010 року позивачці був виданй державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 793996. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на парво постійного користування землею, договорів оренди землі за № 07-7-05556. 13 вересня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О. проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13 вересня 2013 року. Відповідно до змісту договору купівлі-продажу при його укладенні від імені позивачки діяв [PERSON] на підставі довіреності від 01 березня 2013 року,посвідченої державним нотаріусом Першої Горлівської державної нотаріальної контори Алперіною О.Ю. за № 1-900. 25 листопада 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О. проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25 листопада 2013 року, укладеного з [PERSON] ( т.1, а.с. 13 - 17; 25 - 63; т.2, а.с. 4 - 70 ) З матеріалів справи також вбачається, що 01 березня 2013 року державним нотаріусом Першої Горлівської державної нотаріальної контори Алперіною О.Ю. була посвідчена довіреність за № 1-900, відповідно до якої позивачка уповноважила [PERSON] та [PERSON] управляти та розпоряджатися належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 0, 1000 га, кадастровий номер - 8 000 000 000:90:457:0006 за адресою: [ADDRESS] . 04 липня 2013 року приватним нотаріусом Київсього міского нотаріального округу Давиденко Ю.А. була посвідчена довіреність у порядку передоручення, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] управляти і розпоряджатися належною [PERSON] на праві власності земельною ділянкою. ( т.1, а.с. 18 - 21 ) Відповідно до висновку експерта №06/22 від 17 липня 2022 року, наданого експертом ТОВ «Центр судових експертиз «НОРМА» Панчошнік І.З. на замовлення позивачки, рукопиский запис « [PERSON] », електрографічне зображення якого міститься в графі «підпис» в електрофотокопії примірника довіреності, складеної від імені [PERSON] на ім.'я [PERSON] та [PERSON] на управління та розпорядження земельною ділянкою площею 0, 1000га ( кадастровий номер - 8 000 000 000:90:457:0006) від 01.03.2013 року, посвідченої державним нотаріусом Першої Горлівської державної нотаріальної контори Алперіною О.Ю., зареєстрованої у реєстрі за №1-900, виконано не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] в графі «підпис» виконано не [PERSON] , а іншою особою. ( т.1, а.с. 64 - 73 ) Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. З точки зору ст.388 ЦК України можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. За змістом ч. 1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, з підстав, зазначених позивачкою, вона має право на витребування належного їй на праві власносі майна, яке вибуло з її власності поза її волею. В той ж час, при вирішенні спору суд враховує наступне. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Крім того, суд також враховує, що статтями 22, 24 Конституції України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Тобто, рівними є не тільки права, а й обов`язки сторін у справі. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Звертаючись до суду позивачка огрунтовує відсутність волевиявлення на відчуження земельної ділянки висновком експерта ТОВ «Центр судових експертиз «НОРМА» Панчошнік І.З., наданого на її замовлення. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" судам роз`яснено, що висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України "Про судову експертизу". Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Наданий позивачкою до суду висновок експерта відповідає даним вимогам закону. Згідно з ч.1 ст.76, ч.2 ст.77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасника справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. Тобто, висновок експерта, порядок призначення та проведення експертизи, якщо така здійснюється для судового розгляду, повинні відповідати вимогам законодавства про проведення судових експертиз. Таким, зокрема, є Закон України «Про судову експертизу» та Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджена наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08 жовтня 1998 року. Відповідно до п. 1.12 Інструкції експерти, які не є працівниками державних спеціалізованих установ та на професійній основі здійснюють судово-експертну діяльність, забезпечують проведення екпертиз та досліджень відповідно до вимог Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 №3505/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 грудня 2011 за №1431/20169. Відповідно до п. 3,4 Загальних положень Інструкції вказана інструкція поширюється на судових експертів, що не працюють у держаних спеціалізованих експертних установах та внесені до державного Реєстру атестованих судових експертів. Судовий експерт здійснює свою діяльність з певного виду експертної спеціальності та на підставі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерством юстиції України відповідно до Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2015 №301/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 березня 2015 за №249/26694. В п.п.1, 3 та 4 розділу ІІІ Інструкції зазначено, що обов`язковою умовою здійснення судово-експертної діяльності судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих установах, є наявність свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерством юстиції України на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України, яким надається право на проведення конкретних видів експертиз. У письмових висновках експерта, крім даних, передбачених чинним законодавством, обов`язково зазначаються номер, дата видачі і строк дії свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта. Судовий експерт здійснює судово-експертну діяльність тільки з тих видів судових експертиз і експертних спеціальностей, які зазначені у свідоцтві про присвоєння кваліфікації судового експерта. У наданому позивачкою висновку не зазначено реквізитів та строку дії свідоцтва експерта, яким здійснено експертне дослідження, а лише в його змісті наявне посилання на наявність кваліфікації експерта. Крім того, відповідно до ч.1 ст.7 Закону України» Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. Відповідно до п.п.1.2.1п.1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень №53/5 від 08 жовтня 1998 року, почеркознавча експертиза є підвидом криміналістичної експертизи. Згідно зі ст. 9 Закону України « Про судову експертизу» атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України. З інформації Реєстру атестованих судових експертів сайту Міністерства юстиції України від 11 січня 2024 року, наданого представником відповідачки, Свідоцтво за параметрами пошуку « [PERSON] », є недійсним та анульоване рішенням ЕКК Київського НДІСЕ від від 02 лютого 2018 року. Тобто, експерт, яким складений зазначений висновок, не входить до Реєстру атестованих судових експертів. ( т.2, а.с. 140 - 141 ) Таким чином, наданий позивачкою висновок, з точки зору закону, не може бути доказом у справі. Згідно із ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З огляду на вищевикладене, наданий позивачкою висновок не можна вважати належним доказом. Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. З урахуваннм цього, одного з основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки.

Outcome: dismissed