Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

\~ [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Підгородненської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог вказано, що сторони мають спільну дитину - [PERSON] . Після того, як сторони почали проживати окремо, дитина час від часу проживала то з батьком, то з матір`ю. В липні 2023 року, коли син залишився у батька, відповідач почав чинити перешкоди щодо проживання дитини з матір`ю, негативно на нього впливав та налаштовував проти матері. Зі слів дитини відомо, що батько застосовує фізичну силу до нього, ображає та принижує. Крім того, відповідач зловживає алкогольними напоями та наркотичними речовинами і неодноразово притягався до адміністративної та кримінальної відповідальності, що також негативно впливає на виховання та розвиток дитини. За час проживання дитини з батьком, [PERSON] перестав відвідувати онлайн заняття, має незадовільну успішність у школі, використовує жаргони у своїй лексиці, що зовсім не притаманне його попередній формі спілкування. Позивач просить суд задовольнити позов, оскільки між сторонами немає порозуміння щодо місця проживання дитини, відповідач нехтує тим, що інтереси дитини мають пріоритетне значення і вважає, що його методи виховання сина є ефективними. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15.02.2024 року відкрите загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання по справі. У підготовчому засіданні позивач підтримала позов та просила задовольнити. Відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі та не заперечував проти визначення місця проживання сина з матір`ю. Відповідно до положень ч. ч. 3, 4\~ст. 200 ЦПК України\~за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статями 206, 207 цього Кодексу. Оскільки відповідач визнав пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, суд вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали, судом встановлено наступне. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що 22.01.2011 року зроблено актовий запис №34. Прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] . [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 13.07.2011 року, актовий запис №707. Батьком записаний [PERSON] , матір`ю [PERSON] . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання сина - [PERSON] задоволено. Відповідно до характеристики сім`ї учня 6-А класу Дніпровської гімназії №32 ДМР [PERSON] , класний керівник зазначила, що батьки [PERSON] перебувають у шлюбі, проте проживають окремо. З 2015 року [PERSON] виховувала мати, контролювала його навчання, допомагала у виконанні домашніх завдань. В 5 класі [PERSON] був активним учасником класних та загальношкільних заходів, виявляв ініціативу, завжди був вдягнений чисто, мав усі необхідні речі. З 2023 року дитина почала жити з батьком. На даний момент відвідує заняття частково, не завжди виконує домашні завдання і не в повному обсязі, камеру не вмикає, не має канцтоварів, які необхідні для роботи на заняттях. 30.11.2023 року було проведено обстеження умов проживання за адресою реєстрації [PERSON] : [ADDRESS] , за результатами якого зроблено висновок, що умови проживання є задовільними, для дитини є місце для сну та навчання, створені всі необхідні умови для повноцінного проживання, розвитку та виховання дитини. Згідно довідки №24/11-1 від 244.11.2023 року, виданою директором клініки акушерства, гінекології, репродукції та сімейної медицини «Деметра», [PERSON] працює операційною медичною сестрою у родильному відділенні закладу. Як вбачається з характеристики працівника, директор клініки акушерства, гінекології, репродукції та сімейної медицини «Деметра» зазначив, що [PERSON] зарекомендувала себе з позитивного боку, при виконанні завдань проявляла старанність, ініціативу, вміє самостійно організовувати свою роботу. Відповідно до відомостей Пенсійного фонду України, розмір доходів [PERSON] за 2023 рік становить 195771 грн 78 коп. Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягалася, незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває. Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24.10.2019 року [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України та підданий кримінальному покаранню за ч.2 ст.125 КК України - у виді обмеження волі строком 2 (два) роки; за ч.1 ст.122 КК України - у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від призначеного покарання за умови, що на протязі 1 (одного) року іспитового строку він не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. У відповідності до висновку органу опіки та піклування Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області щодо визначення місця проживання [PERSON] , батьком створені умови для розвитку дитини, але в будинку брудно. В присутності батька представником служби у справах дітей з?ясовано, що малолітній [PERSON] не хоче проживати разом з мамою і дуже непокоється, щоб мати не забрала його до себе. Відповідно до характеристики учня, [PERSON] пропускає уроки без поважних причин, проте батько має низький батьківський потенціал, так як не вбачає проблем, що дитина відстала в навчанні. Розглянувши матеріали та одержані відомості, зважаючи що батько не має постійного доходу, неналежно виконує батьківські обов?язки щодо здобуття дитиною освіти, а мати має постійний самостійний дохід, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] з матір?ю. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Згідно ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою . Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену в § 54 рішення у справі «HUNT v. UKRAINE» № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, де зазначено, що «… між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Аналогічний висновок зроблений у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року в справі № 201/13423/19 (провадження № 61-1881св22) та від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21). Так у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року в справі № 201/13423/19 (провадження № 61-1881св22) вказано, що «вирішуючи спори у цій категорії справ, суд має враховувати низку чинників: ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 623/349/19 (провадження № 61-4654св21) вказано, що: «рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.\~ При цьому суд звертає увагу на те, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не позбавляє права відповідача спілкуватися з сином та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, між батьками, визначене судами місце проживання дитини може бути змінено. Згідно ст. 206 ЦПК України\~позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. На підставі викладеного, з урахуванням визнання відповідачем позову, суд доходить висновку, що позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211 грн 20 коп.

Outcome: approved