Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Держави України в особі Державної казначейської служби України, про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, у якому просить стягнути на його користь з держави Україна в особі Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач [INFO], інвалід 1 групи, категорії А, лежачий хворий, з ураженням опорно-рухового апарату, загальне захворювання відповідно до довідки до акту огляду МСЕК за № 134952 від 08.07.11. Слідчим відділом Дніпровського УП ГУНП у м. Києві проводилось досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019100040007553 від 09.09.2019, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України. Потерпілим у кримінальному провадженні є громадянин [PERSON] (позивач). 05.09.2019 позивач звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. ст. 139, 140,141, 142, 366, 396 КК України відносно нього до Дніпровського управління поліції ГУНП в м. Києві. Цього ж дня, заява позивача була зареєстрована в канцелярії за № Р-3917. Через бездіяльність уповноваженої особи СВ ГУНП Дніпровського району м. Києва, яка полягає, у не внесені відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Позивач був змушений звернутися до слідчого судді з проханням зобов`язати компетентних осіб слідчого відділу Дніпровського Управління поліції ГУНП в м. Києві внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення на підставі, заяви про кримінальне правопорушення від 05.08.2019, яка зареєстрована канцелярією за № Р-3917 відповідно до ст. 214 КПК України. 16 серпня 2019 слідчим суддею Дніпровського районного суду м. Києва Левко В.Б., була винесена ухвала, якою було зобов`язано уповноважену особу Дніпровського УП ГУНП у м. Києві вчинити дію, передбачену ст. 214 КПК України (після подання заяви/повідомлення про вчинення кримінальне правопорушення внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань) за заявою позивача зареєстрованою в канцелярії Дніпровського УП ГУНП в м. Києві 05.08.2019 за № Р-3917. Слідчим Петренко Ю.Ю. вибірково було внесено відомості до ЄРДР. За фактом неправомірних дій лікарів КМКЛ № 3, що призвели до тяжких наслідків для хворого, відомості було внесено до ЄРДР за № 12019100040007553 від 09.09.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України. Однак, відомості до ЄРДР за ст. ст. 139, 141, 142, 366, 396 КК України, згідно його заяви внесені так і небули. Листом № Р-6389/125/50-2019 від 08.01.2020 від ГУНП Дніпровського району м. Києва, було задоволено клопотання щодо визнання позивача в якості потерпілого. 13.07.2020 слідчим ГУ НП Дніпровського району м. Києва, отримало цінним листом, клопотання щодо ініціювання проведення судово-медичної експертизи про порушення професійних обов`язків медичними працівниками Київської міської клінічної лікарні № 3. 19.07.2020 на електрону адресу Київської міської прокуратури № 4 була надіслана скарга щодо недотримання розумних строків розгляду клопотання щодо ініціювання проведення судово-медичної експертизи про порушення професійних обов`язків медичними працівниками Київської міської клінічної лікарні № 3 уповноваженою особою ГУ НП Дніпровського району м. Києва. 05.08.2020 позивач отримав лист № Р-3536/125/50-2020 від 21.07.2020 від ГУНП Дніпровського району м. Києва, де вказано, що клопотання було уважно розглянуто в рамках компетенції, задоволено та приєднано до матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12019100040007553 від 09.09.2019. В серпні 2020 на адресу позивача надійшов лист № 10.34-50-5919 вих-20 від 03.08.2020 від Київської місцевої прокуратури № 4, де зазначено, що були повторно надані вказівки слідчому щодо призначення судово-медичної експертизи відносно працівників КМКЛ № 3 та проведення інших слідчих дій. Однак слідча Петренко Ю.Ю. так і не виконала письмові вказівки процесуального керівника щодо проведення судово-медичної експертизи відносно працівників КМКЛ № 3 та проведення інших слідчих дій. 19.11.2020 на електрону адресу Генеральної прокуратури України, була надіслана скарга з проханням: зобов`язати уповноважену особу ГУНП Дніпровського району м. Києва провести судово-медичну експертизу щодо порушення професійних обов`язків медичними працівниками КМКЛ № 3 на підставі клопотання від 13.07.2020, яка зареєстрована за № Р-3536. Генеральною прокуратурою України, скаргу було передано до Київської міської прокуратури, а та в свою чергу передало до Київської місцевої прокуратури № 4. 24.12.2020 позивач отримав лист № 10.34-50-8771 вих - 20 від 11.12.2020 від Київської місцевої прокуратури № 4, де вказано, що слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві закрито кримінальне провадження № 12019100040007553 від 09.09.2019 відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КК України, а саме у зв`язку з тим, що існує нескасована постанова слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 цієї частини, у кримінальному провадженні щодо того самого діяння, що розслідувалося із дотриманням вимог щодо підслідності. 26.02.2021 слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва Марченко М.В. винесла ухвалу, якою скасувала постанову слідчого Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Петренка Ю.Ю. про закриття кримінального провадження № 12019100040007553 від 09.09.2019. 13.03.2021, слідчою Петренко Ю.Ю. ГУНП Дніпровського району м. Києва, була винесена постанова про закриття кримінального провадження на підставі абзацу 14 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме у зв`язку із закінченням строків, визначених статтею 219 КПК України. Уповноваженою особою ГУНП Дніпровського району м. Києва, не було належним чином, позивача повідомлено про закриття кримінального провадження, тим самим порушивши права потерпілого та вимоги ч. 4 ст. 280 КПК України. 27.10.2021, позивач отримав лист № 10.54-50-5177 Вих-21 від 20.10.2021 від Дніпровської окружної прокуратури м. Києва, де вказано слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві закрито кримінальне провадження № 12019100040007553 від 09.09.2019 відповідно до абзацу 14 ч. 1 ст. 284 КПК України. 10.11.2021 слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва Федосєєв С.В., виніс ухвалу, якою відмовив у задоволенні скарги позивача на постанову слідчого Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Петренко Ю.Ю. про закриття кримінального провадження № 12019100040007553 від 09.09.2019. 30.05.2022 судді Апеляційного суду м. Києва винесли ухвалу, якою ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 10.11.2021, залишив без змін. Таким чином досудове розслідування даного кримінального провадження було закрито, так і не встановивши винних осіб і не провівши повного всебічного і неупередженого розслідування. Через бездіяльність слідчих СВ ГУНП Дніпровського району м. Києва позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає: відчутті психічної напруженості, пригнічення фрустрації, розчарування в діяльності правоохоронних органів, відчуття беззахисності, безпорадності, наявність неприємних відчуттів з боку серця - різке серцебиття, відчуття стислості в області серця, поколювання, болі в області серця, значні зміни дихання - задишка, відчуттяя нестачі повітря, відчуття «клубок в горлі», відчуття страху, паніки, відчаю. Позивач вказує на наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями правоохоронних органів та їх наслідками у вигляді спричинених йому моральних страждань, що виразилось у сильних душевних переживаннях, занепокоєнні, нервуванні, стресі. Упродовж тривалого проміжку часу позивач вимушений був боротись за свої права, відвідувати судові та правоохоронні органи за рахунок свого вільного та робочого часу, а тому, в силу статті 56 Конституції України та статей 22, 23, 1166, 1167, 1176 ЦК України, це є підставою для відшкодування шкоди за рахунок держави. Ураховуючи вищевикладене, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2023 року справа за підсудністю передана до розгляду до Деснянського районного суду м. Києва Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.03.2023 прийнято та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача 1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні відмовити, в той же час надав відзив в якому вказав, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органам дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характерезуються особливостями суб`єктивного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішенням, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Дії (бездіяльність) службових чи посадових осіб, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлено у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України). Неправомірність дій (бездіяльності) службових чи посадових осіб повинна бути доведена належними доказами - відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиціальне значення для справи про відшкодування збитків; разом з цим, якщо таке рішення позивач до матеріалів справи не надає, а провадження щодо визнання дій протиправними не ініціює, то немає доказів наявності юридичного факту дії чи бездіяльності. За таких з обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов : неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача. Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, в той же час на адресу суду надав відзив в якому вказав, що позовні вимоги не визнає вважає їх необгрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами та є такими що не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 21.08.2023 задоволено частково клопотання позивача та призначено у справі судово-психологічна експертиза, яка доручена проведення експертизи експертам Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України». На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. 04.09.2023 на адресу суду надійшло повідомлення Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» за № 04-05/1848 про неможливість проведення експертизи та повернення матеріалів справи. Ухвалою суду від 21.09.2023 провадження у справі відновлено. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, зміст письмових доказів у межах заявлених позовних вимог, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст.ст. 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до положень ст.22 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Статтею 15 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97, зазначено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, держава може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів визначено ст.23 ЦПК України. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу чиїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [INFO], інвалід 1 групи, категорії А, лежачий хворий, з ураженням опорно-рухового апарату, загальне захворювання відповідно до довідки до акту огляду МСЕК за № 134952 від 08.07.11. 05.09.2019 позивач звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. ст. 139, 140,141, 142, 366, 396 КК України відносно нього до Дніпровського управління поліції ГУНП в м. Києві. Цього ж дня, заява позивача була зареєстрована в канцелярії за № Р-3917. Слідчим відділом Дніпровського УП ГУНП у м. Києві проводилось досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019100040007553 від 09.09.2019, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України. Потерпілим у кримінальному провадженні є громадянин [PERSON] (позивач). Позивач звернувся до слідчого судді з проханням зобов`язати компетентних осіб слідчого відділу Дніпровського Управління поліції ГУНП в м. Києві внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення на підставі, заяви про кримінальне правопорушення від 05.08.2019, яка зареєстрована канцелярією за № Р-3917 відповідно до ст. 214 КПК України. 16 серпня 2019 слідчим суддею Дніпровського районного суду м. Києва Левко В.Б., була винесена ухвала, якою було зобов`язано уповноважену особу Дніпровського УП ГУНП у м. Києві вчинити дію, передбачену ст. 214 КПК України (після подання заяви/повідомлення про вчинення кримінальне правопорушення внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань) за заявою позивача зареєстрованою в канцелярії Дніпровського УП ГУНП в м. Києві 05.08.2019 за № Р-3917. Листом № Р-6389/125/50-2019 від 08.01.2020 від ГУНП Дніпровського району м. Києва, було задоволено клопотання щодо визнання позивача в якості потерпілого. 13.07.2020 слідчим ГУ НП Дніпровського району м. Києва, отримало цінним листом, клопотання щодо ініціювання проведення судово-медичної експертизи про порушення професійних обов`язків медичними працівниками Київської міської клінічної лікарні № 3. 19.07.2020 на електрону адресу Київської міської прокуратури № 4 була надіслана скарга щодо недотримання розумних строків розгляду клопотання щодо ініціювання проведення судово-медичної експертизи про порушення професійних обов`язків медичними працівниками Київської міської клінічної лікарні № 3 уповноваженою особою ГУ НП Дніпровського району м. Києва. 05.08.2020 позивач отримав лист № Р-3536/125/50-2020 від 21.07.2020 від ГУНП Дніпровського району м. Києва, де вказано, що клопотання було уважно розглянуто в рамках компетенції, задоволено та приєднано до матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12019100040007553 від 09.09.2019. В серпні 2020 на адресу позивача надійшов лист № 10.34-50-5919 вих-20 від 03.08.2020 від Київської місцевої прокуратури № 4, де зазначено, що були повторно надані вказівки слідчому щодо призначення судово-медичної експертизи відносно працівників КМКЛ № 3 та проведення інших слідчих дій. 19.11.2020 на електрону адресу Генеральної прокуратури України, була надіслана скарга з проханням: зобов`язати уповноважену особу ГУНП Дніпровського району м. Києва провести судово-медичну експертизу щодо порушення професійних обов`язків медичними працівниками КМКЛ № 3 на підставі клопотання від 13.07.2020, яка зареєстрована за № Р-3536. Генеральною прокуратурою України, скаргу було передано до Київської міської прокуратури, а та в свою чергу передало до Київської місцевої прокуратури № 4. 24.12.2020 позивач отримав лист № 10.34-50-8771 вих - 20 від 11.12.2020 від Київської місцевої прокуратури № 4, де вказано, що слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві закрито кримінальне провадження № 12019100040007553 від 09.09.2019 відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КК України, а саме у зв`язку з тим, що існує нескасована постанова слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 цієї частини, у кримінальному провадженні щодо того самого діяння, що розслідувалося із дотриманням вимог щодо підслідності. 26.02.2021 слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва Марченко М.В. винесла ухвалу, якою скасувала постанову слідчого Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Петренка Ю.Ю. про закриття кримінального провадження № 12019100040007553 від 09.09.2019. 13.03.2021, слідчою Петренко Ю.Ю. ГУНП Дніпровського району м. Києва, була винесена постанова про закриття кримінального провадження на підставі абзацу 14 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме у зв`язку із закінченням строків, визначених статтею 219 КПК України. Уповноваженою особою ГУНП Дніпровського району м. Києва, не було належним чином, позивача повідомлено про закриття кримінального провадження, тим самим порушивши права потерпілого та вимоги ч. 4 ст. 280 КПК України. 27.10.2021, позивач отримав лист № 10.54-50-5177 Вих-21 від 20.10.2021 від Дніпровської окружної прокуратури м. Києва, де вказано слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві закрито кримінальне провадження № 12019100040007553 від 09.09.2019 відповідно до абзацу 14 ч. 1 ст. 284 КПК України. 10.11.2021 слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва Федосєєв С.В., виніс ухвалу, якою відмовив у задоволенні скарги позивача на постанову слідчого Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Петренко Ю.Ю. про закриття кримінального провадження № 12019100040007553 від 09.09.2019. 30.05.2022 судді Апеляційного суду м. Києва винесли ухвалу, якою ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 10.11.2021, залишив без змін. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України. Згідно з ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Статтею другою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктом 5 статті 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону. Однак для настання відповідальності у вигляді відшкодування матеріальної та моральної шкоди, передбаченої ст.1176 К України, повинні існувати обставини, визначені частиною 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Таких обставин в ході розгляду справи не встановлено. В даному випадку необхідно керуватись положеннями ч.6 ст.1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду. Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. В постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини". Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. Зазначена позиція викладена в постановах Верховного Суду від від 21.12.2018 р. у справі справи № 920/31/18 та від 08.05.2018 у справі № 920/316/17. Дії, рішення або бездіяльність посадових осіб уважається правомірними, поки не встановлено протилежного у визначеному чинним законодавством порядку. Дії, рішення чи бездіяльність органів державної влади можуть бути оскаржені та визнані неправомірними в судовому порядку. Незаконні (неправомірні) дії - це дії, вчинені всупереч встановленому порядку або закону. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановленні у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке мас преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. Приписами статті 264 ЦПК встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. На підставі статей 78-80 ЦПК України, крім належності, докази мають бути допустимим, достовірними та достатніми. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу положень ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч зазначеним вимогам закону позивач посилаючись на бездіяльність органу досудового розслідування та закриття кримінального провадження не врахував, що постанова про закриття провадження була оскаржена до суду та правомірність її постановлення підтверджена ухвалами слідчого судді та Київським апеляційним судом. Крім того, суд враховує, що відповідно до матеріалів наданих представником відповідача на даний час триває досудове розслідування по матеріалам кримінального провадження № 12020100040004924 від 02.09.2020 за ознаками вчинення кимінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 140, ч. 1, ст. 139, ст. 141, ч. 1 ст. 142, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 396 КК України де позивача визнано потерпілим, в межах даного кримінального провадження призначено комісійну судово-медичну експертизу, ще до звернення позивача з даною позовною заявою до суду, а тому жодних доказів позивачем на підтвердження бездіяльності слідчого в межах кримінального провадження і того, що зазначена бездіяльність заподіяла безпосередньо позивачу душевних страждань, а також документів з метою визначення ступеня глибини таких страждань, у розпорядження суду не надано. У даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності рішення щодо незаконності дій чи бездіяльності відповідача без якого державний орган неможливо притягнути до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду. Позивачем не надано суду будь-яких доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві та погіршення стану позивача, що є обов`язковою підставою для застосування ст. 1167 ЦК України. Аналізуючи вказані норми діючого законодавства та встановлені у справі обставини, суд вважає, що позивачем не наведено доказів на підтвердження наявності підстав для покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню позивачу моральної шкоди Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Outcome: dismissed