Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

30.08.2023 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю. В обґрунтування позову зазначено, що 18.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу у подружжя народились діти: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . 25.01.2021 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя по справі №333/318/21 було винесено судовий наказ, відповідно до якого було стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитини відповідного віку, починаючи з 22.01.2021 року та до досягнення дитиною повноліття. 04.02.2021 року Комунарським ВДВС у м. Запоріжжі було відкрито виконавче провадження № 64338632 за вищевказаним судовим наказом. Станом на 30.06.2023 року загальна сума заборгованості по аліментам за виконавчим провадженням становить 110 840,60 грн. 02.09.2021 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя між сторонами було розірвано шлюб. Позивач змушена звернутись до суду із позовною заявою про визначення місця проживання дітей разом з нею у зв`язку із тим, що відповідач викрав спільних дітей без відома позивачки та приховував їх в іншій країні за таких обставин. Із початком повномасштабних військових дії на території України, позивачка разом із дітьми виїхали до Польщі, діти проживали разом з нею та знаходилися на її повному утриманні з моменту розірвання шлюбу. Однак, 24.12.2022 року відповідач з мотивів провести новорічні свята в Чехії разом із дітьми виїхав до Румунії на постійне проживання та приховав цю інформацію від позивачки. Такі дії відповідача порушували право матері на виховання дітей, піклування про їхнє здоров`я, фізичний і духовний розвиток та право на безперешкодне спілкування з синами, яке передбачено статтями 150, 153 Сімейного кодексу України. У зв`язку із цим, намагаючись знайти дітей, позивачка звернулась до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із відповідною заявою, в якій просила вжити заходів щодо всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин щодо можливості дізнатись місце їх перебування, їх повернення з метою дотримання права заявниці на виховання дітей та спілкування з ними. Проте, позивачці на її звернення усно повідомили, що відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, передбачено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини, у зв`язку із чим попередили про неможливість значною мірою вплинути на ситуацію, що виникла. Однак, в разі наявності рішення суду про визначення місця проживання дітей з матір`ю, джерела впливу на батька дитини, який викрав дітей без дозволу матері, мали б більш суттєвий характер. 17.06.2017 року представником Уповноваженого з прав дитини було видано службову записку про відкриття провадження за зверненням [PERSON] від 20.06.2023 р. №Г-18639.3/23 та визначено відповідальним за здійснення Уповноваженого представника з прав дитини Ірини Суслову. Останньою, у зв`язку із зверненням, 06.07.2023 року було направлено Лист на електронну адресу Т.в.о. голови Національної поліції України Івану Виговському, в якому було повідомлено про обставини цієї справі. Водночас, всі вищевказані дії позивачки не призвели до якихось позитивних результатів в пошуках дітей. У зв`язку з чим, [PERSON] було прийнято рішення поїхати особисто до Румунії, знайти там адвоката та письмово звернутись до відповідних органів із заявою щодо пошуку дітей та надання відомостей їх адреси проживання з батьком. У подальшому, [PERSON] змогла забрала своїх дітей лише 13.07.2023 року. На цей час діти перебувають та проживають з позивачкою. Таким чином, [PERSON] змушена звернутись до суду із заявою про встановлення місця проживання дітей разом з нею, адже поведінка колишнього чоловіка після викрадення дітей в сукупності із бездіяльністю державних органів, позбавили її будь-якої довіри до [PERSON] . Позивач просить суд: визначити місце проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] року разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 01.09.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 27.10.2023 року представником позивача - адвокатом Білоконевою А.В. було надано до суду додаткові докази. Ухвалою від 14.12.2023 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. 28.02.2024 року до суду від районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як органу опіки та піклування надійшов висновок № 169/01-37/19.02 від 28.02.2024 року. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у позові. Додатково [PERSON] зазначила, що з 18.12.2012 року вона із [PERSON] перебувала у шлюбі, у якому народилось двоє дітей: [INFO] році - [PERSON] , а 17.06.2017 році - [PERSON] . Рішенням суду 25.01.2021 року з відповідача були стягнуті аліменти, по сплаті яких на цей час існує велика заборгованість. 02.09.2021 року рішенням суду їхній шлюб було розірвано, діти залишилися проживати разом із нею за адресою: [ADDRESS] . Відповідач ще у кінці 2020 року виїхав за кордон, де постійно і проживав. Іноді він повертався до України і тоді відвідував дітей. Після початку російського повномасштабного вторгнення, вона разом із дітьми 17.03.2022 року виїхала у Польщу. У грудні 2022 року до неї та дітей приїхав відповідач, який попрохав забрати дітей, щоб останні провели зимові канікули у Чехії. Вона погодилася та [PERSON] забрав дітей. Через деякий час через спілкування з дітьми, вона дізналася, що відповідач з синами перебуває не у Чехії, а у Румунії. На початку 2023 року вона попрохала привезти дітей, на що [PERSON] зазначив, що дітям у нього дуже добре, тому зазначив, що [PERSON] та [PERSON] поживуть у нього ще один місяць. У кінці січня 2023 року, на її прохання привести дітей, [PERSON] зазначив, що він дітей не віддасть і вони будуть проживати з ним. Увесь цей час вона мала можливість спілкуватися з дітьми, але відповідач заборонив їм казати, де конкретно вони проживають, а [PERSON] зазначав, що живуть у Бухаресті, не вказуючи повну адресу. Враховуючи ситуацію, що склалася, вона подзвонила до офісу Уповноваженого України з прав людини, де їй повідомили, щоб вона збирала відповідні документи та письмово до них зверталася. При цьому зазначили, що якщо відсутнє рішення суду щодо визначення місця проживання дітей, то у такому разі обидва батьки мають рівні права на проживання дітей з кожними із батьків. Вона почала збирати документи, щоб звернутися до суду у м. Бухаресті та до Уповноваженого України з прав людини і весь цей час намагалася переконати [PERSON] повернути їй дітей, але останній категорично відмовлявся їй повертати синів. 28.04.2023 року вона за допомогою румунського юриста подала відповідний позов до Бухарестського суду з вимогою про повернення їй дітей до Польщі та у червні 2023 року із відповідними документами звернулася до Уповноваженого України з прав людини. Весь цей час спілкуючись з дітьми, вона вмовляла їх повідомити їй адресу їхнього проживання, але так, щоб про це не дізнався відповідач. Від дітей дізналася, що [PERSON] працює з 08-00 год. по 23-00 год., в цей період діти залишалися вдома у відповідача на одинці та не навчалися. У подальшому, від дітей їй все-таки вдалося дізнатися, що останні перебувають у місті Петешті, а не у самому Бухаресті, про що їй зазначав відповідач. 12.07.2023 року вона приїхала до вказаного міста і скориставшись, що діти самі гуляли на вулиці, коли відповідач перебував на роботі, вона їх забрала до себе і коли вони вже виїхали із вказаного міста, то подзвонила [PERSON] і повідомила, щоб діти у неї. На цей час у неї нова сім`я, народилася ще одна дитина (1,6 років), вони усі разом перебувають у Норвегії, де їм надали належні умови, так як за цим дуже суворо наглядають відповідні органи (на кшталт органам опіки), діти навчаються дистанційно в українській школі. Восени вони приїжджали до Запоріжжя і після закінчення війни планують повернутися додому. За таких обставини (через вказану поведінку відповідача), вона категорично заперечує, що у неї з відповідачем не має спору щодо визначення місця проживання дітей. Вона не довіряє [PERSON] , тому просить визначити місця проживання дітей саме з нею. Під час судового розгляду за допомогою відеоконференції надав пояснення відповідач [PERSON] , зазначивши, що він 31.10.2020 року після фактичного розірвання шлюбних відносин з позивачкою виїхав за кордон. 26.04.2021 року він повернувся до України, де три місяці прожив з дітьми - до 21.07.2021 року, а потім знову поїхав працювати за кордон. У подальшому, він також приїжджав у грудні 2021 року та перебував в Україні місяць з дітьми, після чого знову виїхав за кордон. Коли почалася повномасштабна війна в Україні, він запрошував позивачку разом із дітьми виїхати або до Німеччини або до Франції, так як саме у цих країнах він підготував місця для проживання дітям. У квітні 2022 року він від [PERSON] дізнався, що вона дітей вивезла до Польщі. У грудні 2022 року він домовився з позивачкою, що вона віддає йому дітей до березня 2023 року, а у подальшому, вони домовлялися, що діти будуть жити з ним постійно. З грудня 2022 року діти перебували з ним, він їм облаштував життя і сини зазначали неодноразово, що бажають проживати тільки з ним. Він у місті Петешті орендував квартиру з 02.04.2023 року пішов на роботу та домовився, що діти будуть відвідувати школу, але вони до неї під час перебування у Румунії так і не ходили. Фактично він дітей не утримував, а це було побажання останніх. У липні 2023 року, коли він пішов на роботу, [PERSON] викрала дітей, порушивши їхні домовленості, що сини будуть жити з ним. Представник відповідача - адвокат Вельможко О.О. суду зазначив, що спору з приводу місця проживання дітей між сторонами не має. [PERSON] дійсно наразі проживає і працює за кордоном, він кухар. Відповідач бажає приймати участь у вихованні та розвитку дітей, хоче їх бачити та спілкуватись. Дітей відповідач не викрадав, а забрав за їх згодою, вони жили в гарних умовах і не хотіли повертатись до матері. З позивачем вони мають нормальні стосунки, він переводить кошти на утримання дітей, але у зв`язку з тим, що знаходиться за кордоном, іноді це зробити важко. Відповідач заперечує проти позову, так як вважає, що спір між ним і позивачем з приводу місця проживання дітей відсутній. Відсутні суперечки, щоб діти проживали разом із матір`ю. Від представника третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, просять ухвалити рішення, враховуючи їх висновок. У судовому засіданні, яке відбулося 23.01.2024 року, представник органу опіки та піклування [PERSON] повідомила суду, що вона по телефону спілкувалася із відповідачем, який категорично заперечував, щоб діти проживали разом із матір`ю. Під час встановлення обставин по цій справі вона виходила за місцем проживання позивачки та дітей (якраз у той момент - восени 2023 року вони перебували у м. Запоріжжі) та складала акт обстеження умов проживання. Під час спілкування з дітьми, останні обоє зазначили, що люблять батька та матір, але проживати бажають з останньою. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини. 18.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб про що Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї було внесено актовий запис №3296. Від шлюбу у подружжя народились малолітні діти: [PERSON] [INFO] (а.с. 20) та [PERSON] [INFO] (а.с. 19). 25.01.2021 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя по справі №333/318/21 було винесено судовий наказ, відповідно до якого було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитини відповідного віку, починаючи з 22.01.2021 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 17-18). 02.09.2021 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя по цивільній справі №333/317/21 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15-16). 04.02.2021 року Комунарським ВДВС у м. Запоріжжі було відкрито виконавче провадження №64338632, станом на 30.06.2023 року загальна сума заборгованості [PERSON] за виконавчим провадженням про стягнення аліментів становить 110 840,60 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості від 27.07.2023 року (а.с. 23). Позивачем надано до суду підтвердження факту звернення до іноземних органів за допомогою щодо повернення дітей - належно завірену копію ухвали цивільної Бухарестського суду, ІІІ-й цивільний відділ, Румунія № 1046 від 17.10.2023 року по справі №13265/3/2023, головуючий суддя Мірела Рамона Захарія, за позовною заявою, поданою позивачкою [PERSON] проти відповідача [PERSON] та зустрічною позовною заявою, поданою відповідачем - позивачем [PERSON] проти позивачки-відповідача [PERSON] , предметом чого є міжнародне викрадення дітей. Ухвалою цивільною Бухарестського суду, ІІІ-й цивільний відділ, Румунія № 1046 від 17.10.2023 року по справі №13265/3/2023, суд вирішив: відхилити позовну заяву, подану позивачкою, громадянкою України [PERSON] , обране місце реєстрації: база відпочинку адв. [PERSON] , [ADDRESS] , проти громадянина України [PERSON] , місце проживання - [ADDRESS] , повіт [PERSON] та обране місце реєстрації: [ADDRESS] , повіт [PERSON] , та зустрічний позов, поданий відповідачем-позивачем [PERSON] проти позивачки-відповідача [PERSON] , як безпредметні, так як діти переміщені до іншої держави і не знаходяться на території Румунії. Вказане судове рішення Румунії було відправлено 09.02.2024 року адвокатом позивачки [PERSON] з Румунії до України. 06.03.2024 року представником позивача отримано вказану ухвалу цивільної Бухарестського суду, ІІІ-й цивільний відділ, Румунія № 1046 від 17.10.2023 року по справі №13265/3/2023. Згідно з актом обстеження умов проживання від 23.10.2023 р., матір`ю - позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] створено всі необхідні умови для відпочинку, виховання та розвитку дітей - [PERSON] та [PERSON] . Останні забезпечені іграшками, книжками для розвитку, канцелярським приладдям, одягом та взуттям за віком/сезоном, продуктами харчування, тощо. Вказана квартира належить [PERSON] на праві приватної власності за договорами дарування. Крім того, [PERSON] є власником садового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до інформації Запорізької гімназії №6 Запорізької міської ради мати, [PERSON] , контролює навчальний процес дітей, бере участь у батьківських зборах в онлайн-режимі, знаходиться на зв`язку з класними керівниками. Батько, [PERSON] , на зв`язок з класними керівниками не виходив, навчанням дітей не цікавився. Згідно інформації дитячої амбулаторії «ВаbуМеdі», дитячі декларації укладені з 2021 року з лікарем [PERSON] , представником дітей є [PERSON] , останнє відвідування було 24.10.2023 року. Відповідно до інформації Запорізького міського центру соціальних служб, спеціалістами центру було проведено бесіду з батьком [PERSON] , який повідомив, що наразі у нього не має можливості, щоб діти проживали разом з ним, але в подальшому він має намір жити разом з дітьми. [PERSON] позитивно характеризується за місцем свого проживання: займається вихованням дітей, бере активну участь у громадському житті будинку (член правління ОСББ). Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування надала до суду висновок № 169/01-37/19.02 від 28.02.2024 року, за яким комісія з питань захисту прав дитини на теперішній час вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] . Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітніх дітей з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Висловлюючи свою позицію по справі, представник відповідача [PERSON] зазначив, що в даному випадку відсутній спір між сторонами і відповідач не заперечує щодо проживання дітей у матері, тому необхідно відмовити у задоволенні позову. Суд критично ставиться до вказаного твердження представника відповідача, так як із подій, встановлених під час судового розгляду, вбачається, що спір щодо місця проживання дітей існує, виходячи із факту неповернення відповідачем дітей позивачу через певний домовлений період часу; дій [PERSON] щодо повернення дітей (звернення до Бухарестського суду та Уповноваженого України з прав людини); даних переписки сторін по справі за грудень 2022 р. та січень 2023 р., з якої вбачається чітка позиція відповідача щодо проживання дітей тільки з ним та категоричне непогодження з цим [PERSON] ; а також інформації від представника органу опіки та піклування, згідно якої [PERSON] заперечував щодо проживання дітей з позивачем. Позицію сторони відповідача щодо нібито відсутності спору у даному випадку суд трактує як їхнє небажання винесення рішення суду, в якому буде зазначено конкретно з ким мають постійно проживати діти. При вирішенні вказаного спору, судом враховується, що на даний час визначення місця проживання разом з матір`ю не суперечитиме інтересам малолітніх дітей, а саме: останні повідомили працівнику органу опіки та піклування, що саме з позивачкою бажають проживати; [PERSON] створила для проживання дітей належні умови у м. Запоріжжі, куди вони збираються повернутися після зникнення небезпеки; відсутні відомості щодо неналежних умов проживання дітей у Норвегії; позивачка опікується дітьми, що підтверджується інформацією із школи та лікарні, а також умови проживання дітей з батьком (орендована квартира, перебування дітей без нагляду батька, коли останній перебуває на роботі; не відвідування останніми школи під час проживання з батьком). За таких обставин суд дійшов до висновку про задоволення заявлених вимог та визначення місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю - [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved