Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

У січні 2024 року заявниця звернулася до суду із заявою, мотивованою тим, що є батьком [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З березня 2022 року заявник з дружиною проживають окремо, у провадженні суду перебуває справа про розірвання шлюбу з нею. Син проживає з початку війни разом із матір`ю в іншому населеному пункті, донька проживає з ним. Мати не бере участі в утриманні та вихованні доньки. Усі рішення щодо утримання та виховання доньки заявник приймає самостійно. Батьки уклали договір про сплату аліментів та визначення місця проживання дітей, відповідно до умов якого донька проживає з батьком, а син з матір`ю. Встановлення факту самостійного виховання доньки має значення для оформлення соціальної допомоги на дитину, яка утримується одним з батьків, вирішення питань щодо переміщення дитини без документальної згоди матері, отримання соціальних пільг та гарантій, як одинокому батьку. Звертався з цього приводу до управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, йому було відмовлено у підтвердженні даного факту. Просить встановити факт утримання та самостійного виховання ним неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 23.01.2024 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. У поясненнях представник заінтересованої особи Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради пояснив, що враховуючи норми чинного законодавства відсутні підстави для надання заявнику допомоги як одинокому батьку, можливість забезпечення санаторно-курортними путівками залежить від наявності у заявника та його доньки статусів, визначених у Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян та виплати їм компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування структурними підрозділами з питань соціального захисту населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.2006 №187. Заінтересована особа [PERSON] у поясненнях зазначила, що підтверджує, що не проживає разом з донькою, вона проживає з батьком. Донька відмовляється з нею спілкуватися. Є домовленість з чоловіком, що він буде виховувати та утримувати доньку, а вона сина. Представник заінтересованої особи [INFO] у поясненнях зазначив, що викладені у заяві обставини дають підстави вважати, що вимога фактично пов`язана зі спором між батьками щодо здійснення прав та виконання батьківських обов`язків. Саме по собі встановлення факту не породжує для заявника будь-яких юридичних наслідків. Обставини проживання дитини разом з батьком не можуть кваліфікуватися як юридичний факт в розумінні ст. 315 ЦПК України, оскільки безпосередньо пов`язані з виконанням батьківських обов`язків, визначених СК України. У судовому засіданні представник заявника заяву підтримала із зазначених підстав. Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце розгляду заяви повідомлені належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що заявник та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. У провадженні Зарічного районного суду з 12.12.2023 перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с. 23) Мають двох спільних дітей сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 14,15). Місце проживання заявника та [PERSON] зареєстроване за однією адресою: [ADDRESS] (а.с. 24,25) 14.12.2023 заявник та [PERSON] уклали договір про сплату аліментів та визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні, який посвідчено нотаріально. Відповідно до умов договору місцем проживання сина [PERSON] сторони визначили місце проживання матері, місцем проживання доньки [PERSON] місце проживання батька (п. 1.4, 1.5) Договором встановлюється обов`язок батька самостійно утримувати молодшу дитину (п. 3.1) (а.с. 18-19) Заявник звертався до управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради із заявою про встановлення факту спільного проживання та самостійного виховання ним доньки [PERSON] (а.с. 16). На цю заяву 26.12.2023 надана відповідь, відповідно до якої підтвердження факту спільного проживання та самостійного виховання дитини одним з батьків не належить до передбачених законодавством повноважень управління (а.с. 22) 26.12.2023 спеціалістом управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради було складено акт обстеження умов проживання, відповідно до якого заявник проживає разом із донькою та своєю матір`ю (а.с. 20). 27.11.2023 сусідами заявника складено акт про те, що він проживає разом зі своєю малолітньою донькою [PERSON] та самостійно її виховує (а.с. 21). Відповідно до психолого педагогічної характеристики дитини [PERSON] дитина проживає разом із батьком, має з ним психологічний зв`язок, взаємну прив`язаність та довірливі відносини. Не виявляє бажання проживати з матір`ю (а.с. 27-29) Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав на підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2 статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі суд зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи та організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Заінтересовані особи визначаються у справі залежно від мети встановлення юридичних фактів. Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З пунктів 1, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (зі змінами) убачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Статтею 318 ЦПК України встановлені вимоги до змісту заяви, у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт (ч. 1 ст. 319 ЦПК України). Таким чином, з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення. Як вбачається із заяви [PERSON] , метою заявленого ним встановлення факту проживання та самостійного виховання дитини, йому потрібно для захисту прав дитини та своїх прав. Однак, законодавством не передбачено встановлення юридичного факту з метою майбутніх та потенційно можливих ускладнень щодо соціальних прав. Отже, слід дійти висновку, що заявник звернувся до суду з метою закріплення факту, який ніким не оспорюються та не ставиться під сумнів. Частина перша ст. 319 ЦПК України зобов`язує суд у рішенні про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого зазначити мету встановлення факту. До сфери п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України також належать суміжні способи захисту прав, що не вносять змін до існуючих правовідносин. Зокрема, у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення. На відміну від позовного провадження, окремому провадженню притаманні такі ознаки, які характеризують його структурну самостійність та прикладну значущість і які визначаються такою суттєвою ознакою, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження. Важливою також є не тільки конкретна мета встановлення факту, а його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом. Важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Суд у даній справі не встановив факт порушення особистих прав заявника, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб, та необхідність, дійсну мету встановлення (підтвердження) судом факту, про який просив заявник. Верховний Суд України у листі від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертав увагу судів, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. На думку суду, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у заяві, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька, про які він зазначив у заяві. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити у зв`язку з її необґрунтованістю.

Outcome: dismissed