Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначав, що 12.06.2023 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала від позивача грошові кошти в сумі 8000,00 доларів США. Факт отримання відповідачем грошей за договором позики підтверджується договором позики від 12.06.2023 року. Пунктом 1,2 договору встановлено, що [PERSON] своїм підписом під цим договором підтвердила факт отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 8000,00 доларів США, а гроші були передані до підписання цього договору. Пунктом 3 договору позики передбачено, що [PERSON] зобов`язується повернути позику у строк до 01.09.2023 року. У строк передбачений договором та станом на момент подання позову кошти не повернуто. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 8000,00 доларів США. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та в якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та в якій позовні вимоги визнала повністю, не заперечувала проти їх задоволення. Судом встановлено, що 12.06.2023 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 8000,00 доларів США. Пунктом 3 договору позики передбачено, що [PERSON] зобов`язується повернути позику у строк до 01.09.2023 року. Факт отримання відповідачем [PERSON] грошей за договором позики підтверджується пунктом 2 договору позики від 12.06.2023 року. Таким чином суд приходить до переконання, що між сторонами дійсно мали місце правовідносини, до яких можуть застосовуватись положення передбачені ст. 1046-1049 ЦК України. Так, відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 12.06.2023 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 8000,00 доларів США. Згідно ч.1 ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до положень ст.ст. 625, 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). За таких обставин, з урахуванням визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved