Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

заявник звернувся до Залізничного районного суду м. Львова із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, а саме, що диплом серія [NUMBER] , за реєстраційним № [NUMBER] від 01.07.1984 року виданий Дрогобицьким державним педагогічним інститутом імені Івана Франка, на ім`я « [PERSON] » та трудова книжка серія [NUMBER] на ім`я « [PERSON] » (« [PERSON] » на російській мові), належить [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви посилається на те, що через зазначену відмінність у букві прізвища йому було відмовлено Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області у прийнятті диплому та зарахування часу навчання до трудового стажу і відповідно подальшого оформлення пенсії. У зв`язку із наведеним виникає необхідність встановити в судовому порядку факт належності правовстановлюючих документів необхідних заявнику для реалізації його права на отримання пенсії. У судовому засіданні заявник підтримав подану ним заяву покликаючись на мотиви такої. При цьому в судовому засіданні зазначив, що трудову книжку було взято до уваги при нарахуванні пенсії, а диплом не враховано, хоча офіційної відмови про неврахування диплому йому надано не було. Представник заінтересованої особи зазначила, що підтримує позицію викладену у поясненнях та у відповіді наданій заявнику, зокрема, те, що заявнику призначено пенсію відповідно до трудового стажу зазначеного у трудовій книжці останнього, для зарахування до трудового стажу періоду навчання [PERSON] не звертався із відповідною заявою, паспортом, ідентифікаційним кодом, дипломом або довідкою про період та форму навчання в навчальному закладі. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про народження виданого повторно серії [NUMBER] від 29.08.2023 року [PERSON] народився [INFO] , про що 11.09.1963 року складено відповідний актовий запис № 46. Його батьками зазначаються [PERSON] та [PERSON] /а.с. 6/. Наведене також стверджується копією паспорта серії [NUMBER] виданого Залізничним РВ УМВС України у Львівській області 27.08.1998 року та карткою платника податків від 26.11.1996 року /а.с. 4, 5/. Згідно диплому серії [NUMBER] від 24.06.1984 року, такий виданий [PERSON] в тому, що він в 1980 році вступив до Дрогобицького державного педагогічного інституту ім. Івана Франка і в 1984 році закінчив повний курс названого інституту за спеціальністю «Загальнотехнічні дисципліни і праця» /а.с. 7/. Трудова книжка серії [NUMBER] від 25.08.1984 року видана [PERSON] , [INFO] /а.с. 10-12/. Воєнний білет серії [NUMBER] від 24.06.1991 року виданий [PERSON] , [INFO] /а.с. 8/. Як вбачається із витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] , [INFO] проживає за адресою [ADDRESS] /а.с. 13/. Таким чином, має місце невідповідність прізвища заявника, яке зазначено в документах. Згідно п. 6 ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по - батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Проте, сам по собі факт належності документу не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджений документом. Таким чином, для заявника важливо, не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту, а це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відтак умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Зі змісту заяви вбачається, що встановлення факту належності заявнику диплому та трудової книжки йому необхідно для реалізації права на пенсійне забезпечення. Як вбачається із відповіді наданої заявнику Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області від 11.03.2024 року, [PERSON] з 15.08.2023 року призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Пенсію призначено при страховому стажі 34 роки 9 місяців 7 днів (зараховано по 31.12.2022 року). До страхового стажу не враховано період навчання у зв`язку із відсутністю підтверджуючих документів. Для зарахування до страхового стажу періоду навчання йому необхідно звернутись до будь-якого відділу обслуговування громадян Пенсійного фонду України (сервісного центру) з відповідною заявою, паспортом, ідентифікаційним кодом, дипломом або довідкою про період та форму навчання в навчальному закладі або подати її разом із сканованими копіями зазначених документів через вебпортал Пенсійного фонду України з використанням кваліфікованого електронного підпису. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців з дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків передбачених ч. 4 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому, заявником хоч і зазначено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області відмовлено у прийнятті диплому та зарахування часу навчання до трудового стажу, однак, в ході судового розгляду судом встановлено, що заявнику з 15.08.2023 року призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до страхового стажу не враховано період навчання у зв`язку із відсутністю підтверджуючих документів, оскільки заявник не звертався із відповідною заявою та дипломом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Крім цього, до матеріалів заяви не надано доказів, які б підтвердили неможливість внести виправлення у первинні документи, тобто не доведено суду неможливості виправлення, внесення змін до документів в позасудовому порядку. Враховуючи наведене, вимога [PERSON] про встановлення факту належності трудової книжки серія [NUMBER] на ім`я « [PERSON] » (« [PERSON] » на російській мові) задоволенню не підлягає, оскільки не породжує для нього юридичні наслідки, про які він зазначає у своїй заяві, оскільки пенсію йому призначено та трудовий стаж згідно зазначеної трудової книжки зараховано. Щодо вимоги про встановлення факту належності заявнику диплому серія [NUMBER] , за реєстраційним № [NUMBER] від 01.07.1984 року виданий Дрогобицьким державним педагогічним інститутом імені Івана Франка, на ім`я « [PERSON] », то в задоволенні такої слід відмовити, так як така є передчасною. Разом з тим, відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом, тому суд покладає понесені заявником судові витрати на заявника.

Outcome: dismissed