Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася через представника, адвоката Івахненка О.О., до суду з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, а саме: встановлення факту належності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 жовтня 2012 року зареєстрованого в реєстрі за №1763, виданого на ім`я [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,9994 гектарів, яка розташована на території Володимирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, в якому вчинена помилка, тобто, неправильно зазначено, кадастровий номер земельної ділянки «1225481000:01:002:0082», замість правильного «1225481000:01:002:0068». Заявлені вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що вона звернулася до державної реєстраційної служби щодо реєстрації свого майнового права на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,9994 гектарів, яка розташована на території Володимирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 жовтня 2012 року зареєстрованого в реєстрі за № 1763. Державний реєстратор оглянув надані заявником правовстановлюючі документи на земельну ділянку і виявив, що в зазначеному свідоцтві про право на спадщину за заповітом кадастровий номер земельної ділянки неправильно зазначено, а саме: зазначено «1225481000:01:002:0082» замість «1225481000:01:002:0068», як правильно зазначено в державному акті на право власності на земельну ділянку серії ДП №089571 та витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, номер витягу: НВ-5100004052024 від 03.01.2024 року. На звернення заявниці, щодо надання інформації стосовно реєстрації права власності на земельну ділянку, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надало відповідь від 17.01.2024 року за №73/309-24, в якому зазначено, що кадастровий номер «1225481000:01:002:0082» (зазначений в даному свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 20 жовтня 2012 року зареєстрованого в реєстрі за №1763) належить іншій земельній ділянці місце розташування якої: Дніпропетровська область, Томаківській район, Володимирівська сільська рада, реєстраційний номер земельної ділянки у Державному реєстрі прав 34140846, дата державної реєстрації права на нерухоме майно 14.11.2019 року. Зазначені обставини виникли внаслідок орфографічної помилки при складанні свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Існуюча орфографічна помилка в зазначеному правовстановлюючому документі робить його невідповідність вимогам статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв`язку з чим державна реєстрація права власності на земельну ділянку не можлива. Прав заявника на зазначену земельну ділянку ніхто не оспорював і не оспорює. У зв`язку з вищенаведеним заявник змушена звернутися до суду із даною заявою. Ухвалою судді Томаківського районного суду від 15.05.2024 року відкрито провадження по даній справі та призначено розгляд на 27.05.2024 року. Від представника заявника надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та за відсутності заявника у справі, [PERSON] , заявлені вимоги останньої підтримує та просить суд їх задовольнити у повному обсязі. Заінтересовані особи: приватний нотаріус Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудий Михайло Євгенійович, представник Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, у судове засідання не з`явилися, пояснень щодо заявлених вимог [PERSON] не надали. У зв`язку з неявкою сторін, в силу ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124\~Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документів, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Отже, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частинами 3, 4 ст.12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст.81,89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до державної реєстраційної служби щодо реєстрації свого майнового права на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,9994 гектарів, яка розташована на території Володимирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 жовтня 2012 року зареєстрованого в реєстрі за №1763. Державний реєстратор оглянув надані заявником правовстановлюючі документи на земельну ділянку і виявив, що в зазначеному свідоцтві про право на спадщину за заповітом кадастровий номер земельної ділянки неправильно зазначено, а саме: зазначено «1225481000:01:002:0082» замість «1225481000:01:002:0068», як правильно зазначено в державному акті на право власності на земельну ділянку серії ДП №089571 та витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, номер витягу: НВ-5100004052024 від 03.01.2024 року. На звернення заявниці, щодо надання інформації стосовно реєстрації права власності на земельну ділянку, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надало відповідь від 17.01.2024 року за № 73/309-24, в якому зазначено, що кадастровий номер «1225481000:01:002:0082» (зазначений в даному свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 20 жовтня 2012 року зареєстрованого в реєстрі за №1763) належить іншій земельній ділянці місце розташування якої: Дніпропетровська область, Томаківській район, Володимирівська сільська рада, реєстраційний номер земельної ділянки у Державному реєстрі прав 34140846, дата державної реєстрації права на нерухоме майно 14.11.2019 року. Зазначені обставини виникли внаслідок орфографічної помилки при складанні свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Існуюча орфографічна помилка в зазначеному правовстановлюючому документі робить його невідповідність вимогам статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв`язку з чим державна реєстрація права власності на земельну ділянку не можлива. З питанням виправлення помилки в свідоцтві про право на спадщину за заповітом, виданим Томаківською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 20 жовтня 2012 року зареєстрованого в реєстрі за №1763, заявниця звернулася до приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудого Михайла Євгенійовича, на що 25.04.2024 року за №124/01-16 отримала відповідь, де зазначено: «Відповідно до вимог п.6.16 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 №3253/5, у разі виявлення нотаріусом у тексті нотаріального документа, який створений ним у результаті вчинення нотаріальної дії технічної помилки, яка не змінює змісту документа та не впливає на права особи щодо якої було вчинено нотаріальну дію (описка, друкарська або граматична помилка), нотаріус може виправити таку помилку. Помилка у тексті нотаріального документа виправляється у всіх примірниках такого документа одночасно. Виправлення помилки повинно відповідати відомостям, що містяться в документах, які були подані нотаріусу для вчинення нотаріальної дії. Виправлення технічної помилки застерігається нотаріусом, який вчинив нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставлянням свого підпису і печатки на такому застереженні. При цьому всі виправлення мають бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене. При цьому повідомляю, відповідно до наказу Головного управління юстиції у Дніпропетровській області № 2864-к від 06.11.2012 року мене звільнено з посади завідувача Томаківської державної нотаріальної контори. На даний час працюю приватним нотаріусом Нікопольського нотаріального округу. Згідно відомостей з реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Томаківську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області ліквідовано (рішення щодо припинення від 19 жовтня 2016 року). Враховуючи вищевикладене внести виправлення до зазначеного свідоцтва про право на спадщину не вбачається можливим». Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п.12 вказаної Постанови, при розгляді справи про встановлення відповідно до ч.1 п.6 ст.315 ЦПК України)\~факту належності\~правовстановлюючих документів\~особі,\~прізвище,ім`я,\~по батькові,\~місце і\~час народження\~якої,\~зазначені в\~документі,\~не збігаються\~з ім`ям,\~по батькові,прізвищем,місцем\~і часом\~народження цієї\~особи,\~вказаними у\~свідоцтві про\~народження або\~в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01 січня 2012 року "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Факт належності [PERSON] Державного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, крім зазначених вище правовстановлюючих документів, підтверджується тим, що вона, в установленому діючим законодавством порядку в 2012 році, отримала у володіння і користування земельну ділянку відповідно до зазначеного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а також тим, що її ім`я та по батькові, дата народження, РНОКПП, а також адреса проживання зазначені в свідоцтві про право на спадщину за заповітом збігаються з даними її паспорта громадянина України. Прав заявника на зазначену земельну ділянку ніхто не оспорював і не оспорює. Предметом розгляду заяви є встановлення факту належності правовстановлюючого документа який, необхідний заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту. У даному випадку, виключним способом захисту права заявника є звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту належності свідоцтва про право спадщину. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Згідно частини третьої статті12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованим та таким, що підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved