Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-09 00:00:00

Заявники в порядку ч. 3 ст. 293 ЦПК України ст. 109 СК України звернулись до суду із спільною заявою про розірвання шлюбу. Посилались на те, що 12 червня 2010 року, між ними було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 487. Під час шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . На підтвердження чого заявниками було надано копію Свідоцтва про його народження Серії [NUMBER] від 22.11.2013 року, видане Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції та про що в Книзі реєстрацій народжень зроблено відповідний актовий запис № 1315. Посилаються на те, що протягом останніх років спільне життя між ними погіршилося, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Вважають, що їхній шлюб виявився невдалим, причиною розпаду сім`ї стало відсутність взаєморозуміння між ними, втрата почуття любові один до одного, несумісність характерів та різні погляди на життя, їхній шлюб існує тільки формально, сім`я розпалась остаточно, примирення між ними неможливе, спільного господарства сторони не ведуть, а тому вони дійшли спільної згоди, щодо розірвання їхнього шлюбу, на даний момент між ними не існує спору про місце проживання та виховання дитини, який з вересня 2023 року проживає з батьком, майнових спорів на даний момент між ними також немає. 06 квітня 2024 року заявники уклали між собою нотаріально посвідчений Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, згідно якого, місцем проживання дитини є місце проживання заявника [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та заявники домовились, що саме батько [PERSON] зобов`язується самостійно виховувати та утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У зв`язку з наведеним, просили розірвати шлюб між ними та встановити факт що малолітня дитина заявників - [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та дитина знаходиться на самостійному вихованні та утриманні батька без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері - [PERSON] . Встановлення даного факту необхідне заявникові для отримання статусу «одинокого батька» для реалізації прав та отримання державних гарантій та пільг. Ухвалою судді від 25.04.2024 року відкрито провадження у справі та залучено у якості заінтересованої особи Орган опіки і піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради. У судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримав та просив пояснити, надав пояснення, аналогічні викладеному у заяві. Заявниця [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримала, пояснила, що на даний час проживає та зареєстрована у с.Тарасівка Полтавського району та області. Вона створила іншу сім`ю та не має можливості утримувати спільну із [PERSON] дитину. Має намір найближчим часом виїхати на постійне місце проживання за межі України, тому, з метою забезпечення інтересів сина, уклала з [PERSON] договір щодо виховання та утримання дитини. Представник Органу опіки і піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час судового розгляду. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є рідною сестрою [PERSON] та проживає разом із братом, його сином на батьками за адресою: [ADDRESS] . Брат проживав разом із дружиною до вересня 2023 року. Потім вони посварилися і [PERSON] перестала проживати спільно з нами. Їхній син [PERSON] перебуває на повному утриманні батька, який достатньо заробляє та має можливість належним чином його забезпечувати. Робота [PERSON] пов`язана з інтеренетом, тому у нього є достатньо часу приділяти увагу дитині. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є сусідом сім`ї [PERSON] , товаришує із [PERSON] . Він часто зустрічається із [PERSON] на дитячому майданчику, де вони гуляють зі своїми дітьми. Зі слів [PERSON] знає, що його дружина [PERSON] із вересня 2023 року спільно з ним не проживає. У будинку вона не з`являється. Зараз їх спільний син [PERSON] проживає із батьком та його родиною за адресою: [ADDRESS] , де перебуває матір дитини йому не відомо. Батько належним чином опікується про сина, забезпечує його усім необхідним. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є батьком [PERSON] та проживає спільно із ним за адресою: [ADDRESS] . Із вересня 2023 року невістка [PERSON] перестала проживати разом із ними. Внук [PERSON] залишився проживати із батьком. [PERSON] має можливість приділяти достатню кількість часу дитині та належним чином забезпечувати усі його потреби. Суд, заслухавши заявників, свідків, дослідивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 294 ЦПК справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Судом фактично встановлено, що 12 червня 2010 року, між заявниками було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 487. Під час даного шлюбу у заявників народилась дитина - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про його народження Серії [NUMBER] від 22.11.2013 року, видане Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції та про що в Книзі реєстрацій народжень зроблено відповідний актовий запис № 1315. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Згідно ч. 2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Заявники із заявами про відкликання заяви в порядку ч. 4 ст. 109 СК України, до суду не звертались. Згідно з роз`яснень, які містяться в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК) провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. За таких обставин, судом встановлено, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхньої дитини. Щодо вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, між заявниками досягнуто згоди щодо місця проживання та порядку утримання їх спільної дитини, а саме батько зобов`язується самостійно виховувати та утримувати [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 06.04.2024 року. Про те, що дитина проживає із заявником за адресою [ADDRESS] та знаходиться виключно на його утриманні свідчать наступні докази, копії яких додано до заяви: паспорт заявника з відміткою про реєстрацію проживання; Витяг з реєстру територіальної громади № 2024/003323298 від 03.04.2024 року про адресу місця проживання сина [PERSON] , де вказано [ADDRESS] ; Витяг з реєстру територіальної громади № 2024/003348105 від 03.04.2024 року про адресу місця проживання заявниці, де вказано [ADDRESS] ; Нотаріально посвідчений Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 06.04.2024 року, згідно п. 1.3. якого, місцем проживання дитини є місце проживання заявника [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та згідно п. 1.5. та п. 3.1.1. якого заявники домовились, що саме заявник [PERSON] зобов`язується самостійно виховувати та утримувати дитину до досягнення нею повноліття; Акт про не проживання особи від 10.04.2024 року складено головою ОСББ «Освітянська 6», згідно якого заявниця [PERSON] за адресою [ADDRESS] не зареєстрована та не проживає з вересня 2023 року; Свідчення сусідів [PERSON] та [PERSON] , які підтверджують факт того, що заявниця [PERSON] не проживає в будинку по [ADDRESS] з вересня 2023 року. Натомість, як було встановлено в судовому засіданні, заявниця [PERSON] проживає окремо, оскільки має стосунки з іншим чоловіком, з дитиною спілкується рідко, участі у вихованні та утриманні не бере, що було підтверджено нею особисто. Оскільки планує виїзд за кордон, уклала із заявником договір, яким визначили місце проживання спільної дитини та домовились про те, що саме заявник [PERSON] буде утримувати та виховувати сина. Заявник [PERSON] , в судовому засіданні повністю підтвердив викладене в заяві та просив встановити факт того, що він сам виховує та утримує дитину, оскільки, в майбутньому, має намір скористатись державними гарантіями та пільгами, а також мати можливість виїзду за кордон з метою оздоровлення дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Отож, заявник [PERSON] самостійно, без будь-якої сторонньої допомоги та без участі заявниці [PERSON] , виховує та повністю утримую свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Заявники домовились про місце проживання дитини та участі у його вихованні та утриманні, підписавши відповідний нотаріально посвідчений договір. Відповідно до ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Подружні відносини між заявниками фактично припинені, шлюб існує формально, подальше збереження сім`ї неможливе та суперечить інтересам заявників. Спору щодо визначення місця проживання дитини між ними немає. Дитина проживає з батьком за спільною згодою, але є необхідність встановлення даного факту, а також факту виховання та утримання сина сомостійно. Встановлення вказаного факту необхідне заявникові для отримання додаткових гарантій пільг, тому і є необхідним набуття статусу «одинокий батько», оскільки державні пільги надаються лише «одинокій матері». Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 13.06.2018 по справі № 822/2446/17, дійшов висновку, що поняття «одинокий батько» та «одинока матір» є тотожними, та зазначив: «відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ), одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. Позаяк, правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, про які повідомили свідки. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні та показання підтверджуються і доповнюються іншими зібраними по справі доказами. За таких обставин, суд, оцінивши досліджені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні наявних у справі доказів, у контексті першочергового врахування найкращих інтересів дитини, враховуючи відсутність заперечень матері щодо встановлення даного факту, тобто відсутність спору про право, дійшов висновку про те, що факт самостійного виховання та утримання сина [PERSON] , [INFO] без участі матері знайшов своє повне підтвердження під час розгляду справи, а тому заява підлягає повному задоволенню. Встановлення даного факту для заявників має юридичне значення. На підставі викладеного та

Outcome: approved