Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зміну способу та розміру стягнення аліментів. Обґрунтовуючи вимоги даного позову позивач вказує на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.09.2015 року за результатами розгляду справи №265/5627/15-ц з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.08.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. З 10.09.2015 року він спласував аліменти. Проте станом на сьогодні, його сімейний стан та матеріальне становище змінилося. 23.07.2021 року він уклав шлюб з [PERSON] . Від шлюбу, [INFO] народилась донька [PERSON] . Дружина та донька перебувають на його утриманні. Крім того, він є інвалід ІІІ групи, яке пов`язано із захистом Батьківщини. У зв`язку з захворюванням, потрібно лікуватися, через що він несе великі витрати на лікування. Офіційно не працює. У зв`язку з цим, просить суд ухвалити рішення, яким: змінити спосіб стягнення та розмір аліментів, який було встановлено Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.09.2015 року, справа №265/5627/15-ц, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини, доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, на стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини, доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття. Згідно правил ч. 6\~ст. 19 ЦПК України\~зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог\~ст. 274 ЦПК України\~справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Ленінського районого судум. Дніпропетровська від 26.02.2024 року відкрито провадження по цивільній справі та було постановлено проводити розгляд справи у спрощеному провадженні із повідомлення (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засіданні не з`явився. Однак, у матеріалах справи міститься заява про те, що він просить суд провести розгляд даної справи за його відсутності. Щодо неявки відповідача по справі [PERSON] , суд зазначає наступне. Адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження відповідача знаходиться на тимчасово окупованій території України. Згідно п. 19\~Розділу XIII "Перехідні положення" Цивільного процесуального кодексу України) особливості судових викликів та повідомлень, направлення копій судових рішень учасникам справи, у разі якщо адреса їх місця проживання (перебування) чи місцезнаходження знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, визначаються\~законами України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"\~та "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції. Відповідно до 12-1\~Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Учасники справи, остання відома адреса місця проживання (перебування) чи місцезнаходження яких знаходиться на тимчасово окупованій території і які не мають офіційної електронної адреси, повідомляються про ухвалення відповідного судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень або шляхом розміщення тексту відповідного судового рішення на офіційному веб-порталі судової влади України, з урахуванням вимог, визначених\~Законом України "Про доступ до судових рішень", у разі обмеження доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала судове рішення. Передбачений цією статтею порядок виклику в суд та повідомлення про судове рішення може застосовуватися стосовно інших учасників судового процесу, адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи яких знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо від цього залежить реалізація ними своїх процесуальних прав і обов`язків. Судом здійснено виклики, повідомлення відповідача шляхом розміщення відповідних оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України, а отже відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] повідомлялась про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують її відзив. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно приписів до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.09.2015 року (з Єдиного реєстру судових рішень), судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, від якого у сторін народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.09.2015 року за результатами розгляду справи № 265/5627/15-ц з [PERSON] , [INFO] стягнуто на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання малолітньої дитини доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.08.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що станом на сьогодні, його сімейний стан та матеріальне становище змінилося. 23.07.2021 року він уклав шлюб з [PERSON] . Від шлюбу, [INFO] народилась донька [PERSON] . Дружина та донька перебувають на його утриманні. Крім того, він є інвалід ІІІ групи, яке пов`язано із захистом Батьківщини. У зв`язку з захворюванням, потрібно лікуватися, через що він несе великі витрати на лікування. Офіційно не працює. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1\~ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства"\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 141 СК України\~передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістомстатті 180\~СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно достатті 182\~СК Українипри\~визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника\~аліментів; наявність у платника\~аліментів\~інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника\~аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем\~аліментів витрати платника\~аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником\~аліментів\~не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають значення. Відповідно до частини другоїстатті 182\~СК України розмір\~аліментів\~має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір\~аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір\~аліментів\~на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника\~аліментів. Згідно зі\~статтею 192 СК України\~розмір\~аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача\~аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення\~аліментів ". Ураховуючи зміст статей\~181,\~192 СК України, розмір\~аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника\~аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру\~аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру\~аліментів. СК України\~передбачає підстави для зміни розміру\~аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя\~статті 181 СК України).\~Стаття 192 СК України\~тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру\~аліментів\~за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір\~аліментів\~шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями\~статті 192 СК України\~зміна розміру\~аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру\~аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір\~аліментів\~у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки\~стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру\~аліментів ", стаття 183 "Визначення розміру\~аліментів\~у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру\~аліментів у твердій грошовій сумі"). Відповідно до ч. 3ст. 181\~СК Україниза\~рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення\~аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача\~аліментів. За змістом наведеної норми суд визначає аліменти на дитину у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором одержувача\~аліментів, і водночас змінює спосіб стягнення\~аліментів за позовом одержувача\~аліментів. При цьому закон не визначає необхідних умов чи підстав для визначення чи зміни способу стягнення\~аліментів, - визначення способу стягнення\~аліментів\~є виключно правом одержувача\~аліментів. Це право стягувача є безумовним та суд не може на власний розсуд змінювати спосіб стягнення\~аліментів\~незалежно від провадження (наказне або позовне), в якому стягуються аліменти. Платник\~аліментів також не може вимагати зміни способу їх стягнення. Його правові можливості обмежуються правом вимагати зменшення розміру\~аліментів у межах обраного одержувачем способу їх стягнення. Відповідно до ст. ст.\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує та відновлення становища, яке існувало до порушення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суд зважає і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позивачем [PERSON] , як платником аліментів невірно обрано спосіб захисту свого права, та вважає за необхідним роз`яснити останньому, що платник аліментів не може вимагати зміни способу стягнення аліментів, його правові можливості обмежуються правом вимагати зменшення розміру аліментів у межах обраного одержувачем аліментів\~способу їх стягнення, у даному випадку належним способом захисту права позивача є зменшення розміру частки від його заробітку (доходу). Відповідний розмір частки позивачем також не визначений та не зазначено у позовних вимогах. У зв`язку з чим, суд доходить висновку, що у задоволенні поданого [PERSON] позову про зміну способу стягнення та розмір аліментів \~слід відмовити.

Outcome: dismissed