Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

Представник АТ «Сенс Банк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат, мотивуючи вимоги наступним. 21 листопада 2021 року [PERSON] уклала з АТ «Альфа-Банк» угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 631908593, за умовами якої банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник взяв на себе зобов`язання в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. АТ «Альфа-Банк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, проте позичальник грошові кошти для погашення визначених кредитних платежів не надав, в результаті чого виникла заборгованість станом на 28 лютого 2023 року в розмірі 52 314,37 грн. 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» затверджено рішення про зміну найменування установи на АТ «Сенс Банк». З метою добровільного врегулювання спору на адресу за місцем проживання [PERSON] 06 листопада 2023 року направлено досудову вимогу про необхідність виконання договірних зобов`язань, однак кошти позичальником залишаються несплаченими. З урахуванням зазначеного позивач просив стягнути з [PERSON] на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 631908593 в розмірі 52 314,37 грн, а також вирішити питання розподілу судових витрат. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. (а.с. 32). Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про визнання позову та розстрочення виконання рішення, судове засідання просила провести у її відсутність. Зазначила, що борг перед позивачем в розмірі 52 314,37 грн визнає, але просить розстрочити виконання рішення суду про стягнення з неї заборгованості в розмірі 52 314,37 грн на шість місяців, а саме: до 31 травня 2024 року - 8 719,06 грн, 30 червня 2024 року - 8 719,06 грн, 31 липня 2024 року - 8 719,06 грн, 30 вересня 2024 року - 8 719,06 грн, 31 жовтня 2024 року - 8 719,06 грн, оскільки не має змоги сплати всю суму відразу (а.с.\~35-36). Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21 листопада 2021 року між [PERSON] та АТ «Альфа Банк» були підписані пропозиція на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, довідку про систему гарантування вкладів фізичних осіб, які в сукупності становлять кредитний договір, згідно умов якого [PERSON] отримала кредит (кредитна лінія) в розмірі 35 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом 35,99 % річних, строк - 12 місяців з з можливістю пролонгації дії віновлювальної кредитної лініїна новий строк (а.с. 4-6). 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «СЕНС БАНК». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року (а.с. 17-20). Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно приписів ст.ст. 202, 205 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Як встановлено при розгляді справи, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідач не сплачувала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Згідно наданого позивачем розрахунку та виписки по особовому рахунку, внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань станом на 28 лютого 2023 року утворилася заборгованість за договором в сумі 52 314 грн 37 коп., з яких: 27 976,47 грн - заборгованість за тілом кредиту; 21 828,83 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 173,46 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 2 335,61 грн - відсотки за прострочену заборгованість (а.с. 9, 10-11). Таким чином, в порушення умов кредитного договору, а також вимог ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним вище договором не виконала. 06 листопада 2023 року [PERSON] було направлено досудову вимогу АТ «СЕНС БАНК» щодо виконання договірних зобов`язань. Проте вимога не виконана (а.с. 12). Ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Ст. 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки відповідач [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором виконує неналежним чином, позов підлягає задоволенню у повному обсязі, а саме - з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором № 630629689 від 21 листопада 2021 року в розмірі 52 314 грн 37 коп., з яких: 27 976,47 грн - заборгованість за тілом кредиту; 21 828,83 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 173,46 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 2 335,61 грн - відсотки за прострочену заборгованість. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 028 грн. 12 квітня 2024 року відповідач надала заяву про визнання позову в розмірі 52 314,37 грн та просила розстрочити виконання рішення суду на шість місяців, оскільки її дохід не дозволяє одноразово оперативно сплатити вказану заборгованість (а.с. 35-36, 37-39). Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен ураховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 796/43/2018, від 19 червня 2019 року у справі № 2-55/10. Розстрочка виконання рішення суду - це розподіл виконання рішення на частини, що підлягають виконанню протягом певного періоду часу або через певні періоди часу, що призводять до перенесення строку виконання рішення на пізніші періоди, зокрема, полягає в розподілі належних до сплати сум платежу на певні частини із встановленням конкретного строку для виконання кожної з визначених частин рішення. При розгляді заяв щодо розстрочки виконання рішення суд виходить з міркувань доцільності та об`єктивності необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання такого додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання строку для розстрочки виконання рішення суд не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, розстрочка має бути компромісом між заінтересованими сторонами. Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, як би національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 10 постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо). Суд дійшов висновку, що посилання відповідача на те, що вона не має можливості сплатити усю суму боргу відразу не свідчить ні про винятковість, ні про поважність причин невиконання рішення суду, а тому не може бути підставою для розстрочення виконання рішення суду, а тому клопотання про розстрочення виконання рішення не підлягає задоволенню.

Outcome: approved