Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] є власником частини житлового будинку [ADDRESS] . Співвласником іншої частини будинку [ADDRESS] є [PERSON] . Позивачка постійно і безперервно проживає у власному будинку. З 29.10.1980 року позивачка має зареєстроване місце проживання у будинку за адресою: [ADDRESS] . У будинку позивачки зареєстрований її онук, [PERSON] , [INFO] . Позивачка зареєструвала свого онука на його прохання, він раніше не мав зареєстрованого місця проживання. Реєстрація була потрібна онуку для оформлення документів, яких саме, вона не знає. Онук обіцяв добровільно знятися з місця реєстрації, однак свою обіцянку не виконав. З 15.06.2014 року у будинку не проживає, житлом не цікавиться, комунальними послугами не користується та їх не сплачує. У будинку відсутні його особисті речі. Позивачка не чинить відповідачу перешкоди у користуванні житлом. Тому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким що втратив користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2024 року відкрито спрощене позовне провадження, у якій роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Відзив на позов та заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідача до суду не надходили. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. У судовому засіданні позивач та її представник на задоволенні позовної заяви наполягали. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки з повідомленням. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши сторін по справі, свідків, вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 13/20 частини житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договорами дарування від 01.04.1981 року, від 14.06.1991 року, витягом з Державного реєстру речових прав від 11.03.2024 року. У будинку позивачки зареєстрований її онук, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 13.11.2023 року. Позивачка звернулася з письмовою заявою до органу реєстрації по Олександрівському району Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про зняття з зареєстрованого місця проживання відповідача. У Департаменті пояснили, що для зняття особи з реєстраційного обліку необхідна згода всіх співвласників домоволодіння. Позивачка звернулася до [PERSON] - співвласниці іншої частини будинку, однак через неприязні стосунки між позивачкою і [PERSON] , які тривають багато років, остання не прийшла до Департаменту. У зв`язку із відсутністю згоди іншого співвласника домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , орган реєстрації по Олександрівському району Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у знятті відповідача із зареєстрованого місця проживання відмовлено відповідно до п. 13 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 року. Наявність реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачці будинку, створює їй перешкоди у розпорядженні особистою приватною власністю та порушує її права як власника Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод\~(1950 року), ратифікованою\~Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема у статті 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Відповідно до положень\~ст. 47 Конституції України\~визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до\~статті 61 ЖК України\~користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Відповідно до\~статті 72 ЖК Української РСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей\~71,\~72 ЖК Української РСР\~та вказано, що: «збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до\~статті 72 ЖК Української РСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей\~71,\~72 ЖК Української РСР\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.\~Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК Української РСР\~строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності». Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтями\~12,\~81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Факт не проживання відповідача за зареєстрованим місцем проживання за адресою: [ADDRESS] підтверджується актом про фактичне не проживання особи від 08.10.2023 року, згідно якого відповідач з 15.06.2014 року фактично не проживає за зареєстрованим місцем проживання. Також факт не проживання відповідача [PERSON] , [INFO] у будинку позивачки підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] (проживає: [ADDRESS] ), який суду пояснив, що є сусідом [PERSON] , проживає по сусідству 25 років, її онука ніколи не бачив та не чув про нього та [PERSON] (проживає: [ADDRESS] ), якам пояснила, що є сусідкою позивачки з 1976 року, її онука не знає та ніколи не бачила. Отже, той факт, що відповідач не користується житлом, є його особистим вибором. Зібрані у\~справі докази\~та їх\~належна оцінка\~вказують на\~наявність підставдля визнання [PERSON] , [INFO] , таким що втратив користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до\~ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вимог ч. 6\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1073,60 гривень, враховуючи той факт, що судом позовні вимоги позивача задоволені повністю.

Outcome: approved