Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

28.12.2023 року на розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій позивач [PERSON] в особі представника позивача [PERSON] просить стягнути з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь позивача заборгованість з оплати праці за період з 21.03.2011 року по 25.03.2018 року. Позов мотивовано тим, що [PERSON] з 21.03.2011 року по 25.03.2018 року перебував в трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська», звільнений на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. З часу припинення трудових відносин всупереч ст. 116 КЗпП України, відповідачем своєчасно, не надано остаточного розрахунку, не виплачені належні суми заробітку за період\~21.03.2011\~року по\~25.03.2018 (а. с. 1-2). Ухвалою суду від 29.12.2023 року порушено справу за правилами спрощеного позовного провадження (між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення судді); розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а. с. 15). 23.01.2024 року ДП «ВК «Краснолиманська» на позовну заяву, в порядку ст. 278 ЦПК України, подано відзив, з якого вбачається, що відповідач вважає вимоги [PERSON] безпідставними, необґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем надані не достовірні відомості. Позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем декілька періодів. Позивачем зазначено період, за який утворилась заборгованість помилково, не врахувавши, що суми заборгованості вже були виплачені за деякі місяці (а за 2022 рік заробітна плата виплачена своєчасно та в повному обсязі). Тому період який визначений позивачем не відповідає фактичним періоду заборгованості. [PERSON] працював на підприємстві відповідача декілька періодів: з 21.03.2011 року по 25.03.2018 року, з 02.09.2020 року по 26.07.2021 року, з 01.09.2021 року по 09.02.2023 року звільнений з підприємства 09.02.2023 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням, у зв`язку з переїздом на нове місце проживання). ДП «ВК\~«Краснолиманська» зазначається,\~що [PERSON] в день звільнення 09.02.2023 року, працював у 1 зміну, що підтверджується копією довідки з ВКТО від 15.01.2024 року. Позивачу, в якості суми, що підлягає сплаті при звільненні було нараховано заробітну плату за лютий 2023 року в сумі 71\~529,95 гривень (в тому числі 6\~989,78 гривень заробітна плата та 64\~540,17 гривень компенсація за невикористану відпустку) (після обов`язкових утримань податків та зборів), але вказана сума не була виплачена, що підтверджується довідкою №01/11-15/12 від 22.01.2024 року (а.с. 29), а тому відповідач частково визнає заявлені вимоги позивача щодо стягнення заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, але не погоджується з періодом, за який на його думку утворилася заборгованість. (а. с. 27-28). Правом подати відповідь на відзив позивач [PERSON] та його представник не скористалися. Сторони на виклик до суду не з`явилися. Позивачем [PERSON] , його представником адвокатом Трун О. В суду адресовано заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська», за довіреністю Бушинська Є. В. подала заяву про розгляд справи без її участі у зв`язку з неможливістю бути присутньою в судовому засіданні через занятість у іншому процесі та просила винести рішення по суті справи, у відповідності до норм чинного законодавства на підставі наявних доказів. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Згідно записів в трудовій книжці серійний номер [NUMBER] [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська» декілька періодів: - 21.03.2011 року прийнятий учеником гірничого робочого підземного з повним підземним робочим днем в шахті; - 27.03.2018 року переведений по переводу прохідником підземним 5 розряду з повним підземним робочим днем в шахті; - 01.09.2020 року - звільнений за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю; - 02.09.2020 року прийнятий на посаду майстра гірничого підземного з повним робочим днем в шахті; - 15.03.2021 року переведений на посаду помічника начальника дільниці підземним з повним робочим днем в шахті; - 26.07.2021 року - звільнений за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання; - 01.09.2021 року прийнятий прохідником підземним 5 розряду з повним підземним робочим днем в шахті; - 14.11.2022 року переведений начальником дільниці підземним з повним підземним робочим днем в шахті; - 09.02.2023 року - звільнений за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання (а. с. 12-13). Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з ним своєчасно не проведено. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. З матеріалів\~справи вбачається,\~що ДП\~«ВК «Краснолиманська»\~має перед\~ [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати за лютий 2023 року в сумі 71\~529,95 гривень (в тому числі 6\~989,78 гривень заробітна плата та 64\~540,17 компенсація за невикористану відпустку) (після обов`язкових утримань податків та зборів), що підтверджується довідкою №01/11-15/22 від 22.01.2024 року (а.с. 29) Відомості дослідженої бухгалтерської довідки позивачем [PERSON] та його представником не оспорено, доказів, які б спростовувалися зазначені підрахунки не надано. Таким чином, загальна сума заборгованості станом на 22.01.2024 року складає 71\~529,95 гривень. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Сума належних виплат (складові нарахованого заробітку) мала бути виплачена [PERSON] роботодавцем ДП «ВК «Краснолиманська» в день звільнення 09.02.2023 року. Заробітна плата в розумінні норм ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» не є відповідальністю за порушення строків виконання зобов`язань, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП України), компенсація за невикористані дні щорічної відпустки (ст. 83 КЗпП України), вихідна допомога (ст. 44 КЗпП України) не є відповідальністю за порушення строків розрахунку при звільненні. За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані сторонами докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону в розумінні їх належності та допустимості, - суд приходить до висновку, що примусовому стягненню з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] підлягає заборгованість з нарахованих, але не виплачених при звільненні складових заробітку в сумі 71\~529,95 гривень з урахуванням утримання відповідачем прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів з цієї суми. Суд, розглянувши справу, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають з`ясуванню при ухваленні рішення, - присуджує до стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська» суми коштів - нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 71\~529,95 гривен, при цьому зазначає наступне. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). При зазначенні в резолютивній частині рішення висновку про оподаткування присуджених до стягнення сум, - суд враховує, що згідно матеріалів справи ДП «ВК «Краснолиманська» має перед [PERSON] обов`язок по виплаті заробітної плати згідно бухгалтерської довідки про заборгованість, де суми відображено вже з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, [PERSON] звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення заробітної плати відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли. Позов [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково на суму 71\~529,95 гривень, тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави дорівнює 858,88 гривень (подано через електронний суд). На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 19, 44, 47, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial