Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

До Теребовлянського районного суду Тернопільської області надійшла вказана позовна заява в якій позивач просить суд визначити йому додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . На обґрунтування вимог зазначено, що [INFO] помер [PERSON] , який є батьком позивача. Ще за життя, [PERSON] склав заповіт, яким заповів належні йому земельні ділянки позивачу. Отримати спадщину після смерті батька позивач не може, оскільки у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звернувся, оскільки незнав про наявність заповіту на його ім`я. Враховуючи, що позивач з поважних причин пропустив строк прийняття спадщини за законом просить позовні вимоги задовольнити. Позивач до підготовчого судового засідання не з`явився, у позовній заяві зазначив про розгляд справи за його відсутності. Від представника\~відповідача - Хоростківської міської ради до\~суду надійшла\~заява про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги визнали в повному обсязі. Представник третьої особа- Теребовлянської державної нотаріальної контори надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідно до вимог частини третьої статті 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст.\~12,\~264 ЦПК України, виходить з наступного. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.6) Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] .(а.с.13) З копії державного акту на право приватної власності на землю серії ТР № 007 вбачається, що [PERSON] на підставі рішення VІІІ сесії 23 скликання Великоговилівської сільської ради народних депутатів від 01.10.1999 року № 5 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,60 га на території Великоговилівської сільської ради (а.с. 8) Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ТР № 002528 [PERSON] на підставі розпорядження голови Теребовлянської районної адміністрації від 04.02.2004 року № 62 належить земельна ділянка площею 1,89 га на території Теребовлянського району Тернопільської області. (а.с.11) Відповідно до заповіту, посвідченого 07.11.2017 року секретарем виконавчого комітету Великоговилівської сільської ради Тернопільської області, за реєстровим № 83, [PERSON] належні йому земельні ділянки заповів [PERSON] (а.с. 14) Зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] помер [INFO] . (а.с.15) Відповідно до довідки № 53/1/2-14 від 11.04.2024 року виданої виконкомом Хоростківської міської ради [PERSON] , який помер [INFO] був зареєстрований та проживав один за адресою: [ADDRESS] (а.с.16) З відповіді завідувача Теребовлянської державної нотаріальної контори № 301/01-16 від 17.05.2024 року вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] не заведена. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлені суду докази відповідають змісту статей 77 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотиви , які є підставою для відхилення цих доказів та про їх відхилення не заявлено клопотання жодної із сторін. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року у справі N 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі N 643/3049/16-ц (провадження N 61-39398св18), від 11 листопада 2020 року у справі N 750/262/20 (провадження N 61-14038св20), від 03 березня 2020 року у справі N 145/148/20 (провадження N 61-16153св20). Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховним Судом України від 06 вересня 2017 року у справі N 6-496цс17. Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності спадкоємця про існування заповіту вказано також у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі N 642/2539/18-ц, від 26 червня 2019 року у справі N 565/1145/17, від 28 жовтня 2019 року у справі N 761/42165/17, від 06 червня 2018 року у справі N 315/765/14-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. З позову вбачається, що причиною несвоєчасного звернення до нотаріальної контори був той факт, що позивач не був обізнаний про наявність заповіту та про відкриття спадщини, тому суд приходить до висновку, що строк пропущений позивачем з причин, які не залежали від його волі. У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За наведених обставин та норм процесуального та матеріального права, суд дійшов висновку, що у позивача як спадкоємця були обґрунтовані перешкоди для подання заяви, тому позивач пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини з поважної причини, тому наявні підстави для визначення позивачу додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини. Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували доводи позивача, впливали на законність і обґрунтованість його вимог суду не представлено. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved