Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійні вимоги: орган опіки і піклування Камінь-Каширської міської ради про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 16.11.2023 між позивачем і відповідачем розірвано шлюб. Від шлюбу із відповідачем має двоє дітей: синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом із позивачем по [ADDRESS] . Зазначає, що з моменту розірвання шлюбу відповідачка, маючи реальну можливість виконувати обов`язки по вихованню та утриманні дітей, повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям своїх малолітніх дітей, не відвідує їх та не спілкується з ними. Не переймається їх потребами, фізичним та духовним розвитком. Не виявляє материнської турботи та піклування, не цікавиться дітьми, не надає матеріальної допомоги для забезпечення їх елементарних побутових потреб. Крім того, зазначає, що діти байдуже відносяться до того факту, що у них є мати та не бажають, щоб відповідачка рахувалась їх матір`ю формально. Вказує на те, що колишня дружина постійно зловживає спиртними напоями, веде бродяжницький спосіб життя, вчиняє домашнє насильство відносно своїх батьків, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і вважає, що весь тягар по утриманні та вихованні дітей не повинен лежати лише на позивачу. Відтак, з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дітей, вважає за необхідне позбавити відповідачку батьківських прав. Враховуючи вищевикладене просить суд позбавити відповідачку [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 01.02.2024 дану позовну заяву [PERSON] разом із доданими до неї документами передано на розгляд Любешівському районному суду Волинської області (а.с.15). Ухвалою судді від 26.02.2024 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.23-24). Станом на 09.04.2024 відповідачка [PERSON] відзив на позовну заяву не подала. У своєму письмовому клопотання від 27.03.2024, яке подала до канцелярії суду 28.03.2024, відповідака зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю та не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав (а.с.39). Ухвалою суду від 09.04.2024 підготовче провадження у даній справі закрито. Справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні на 10 год 00 хв 16.05.2024 (а.с.46). Відповідачка та представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог (органу опіки і піклування) в призначене судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи (а.с.48, 49). Жодних заяв чи клопотань відповідачка до суду не подавала, причин своєї неявки не повідомила. Начальник відділу «Служба у справах дітей Камінь-Каширської міської ради» Решетовська Н. вже після розгляду справи подала на електронну адресу суду заяву про перенесення судового засідання (а.с.54). Неявка даних учасників справи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті відповідно до вимог ч.1 ст. 223 ЦПК України, а тому суд ухвалив розглядати справу без участі відповідачки та представника третьої особи. Позивач у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, які зазначені у позові. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 16.11.2023 шлюб між сторонами по справі розірвано. Дане рішення набрало законної сили 19.12.2023 (а.с.10-11). В даному шлюбі в них народилися сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту № 1 від 10.01.2024 обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] , жителя с. Мала Глуша Камінь-Каширського району Волинської області, вбачається, що [PERSON] проживає разом із двома неповнолітніми дітьми - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у будинку батьків. Із матірю дітей [PERSON] розлучений. Жінка зловживає спиртними напоями, участі у вихованні дітей не приймає. Скарги на адресу [PERSON] у старостинський округ надходили неодноразово (а.с.12). Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Камінь-Каширської міської ради надала суду висновок, який затверджений рішенням виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради №3/13 від 21.03.2024, згідно з яким відповідач продовжує вживати спиртні напої, поводитися агресивно, не приділяє належної уваги вихованню, утриманню та розвитку дітей. [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння висловлюється нецензурними словами, вчиняє в будинку сварки і бійки. Тому виходячи з вищевикладеного, на думку органу опіки і піклування, позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] є доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей (а.с.33). Надаючи правову оцінку позовним вимогам стосовно позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 157 СК України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того законодавством зобов`язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України матір, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною, однак не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Разом з тим, це насамперед є способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання перш за все необхідно виходити з інтересів дитини, з`ясувати та оцінити який - позитивний чи негативний наслідок для дитини матиме таке рішення. Пленум Верховного Суду України в п. 15, 16 постанови від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Окрім того, відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до правових висновків Верховного Суду (наприклад, постанова від 28.01.2021 у справі №753/6498/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №500/6325/17, від 04.07.2018 у справі №496/4271/16-а (К/9901/29090/18)) висновок органу опіки та піклування не містить ознак рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії - він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Отже, висновок, на який посилається позивач, є лише одним з доказів у справі, носить рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування Камінь-Каширської міської ради з огляду на наступне. Проаналізувавши наданий суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, суд вважає, що у ньому відсутні достатні дані про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківського обов`язку з утримання та виховання дітей, не наведено даних про роботу цього органу об`єктивно визначити ставлення матері до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав відповідача піде на користь інтересам дітей. Висновок здебільшого ґрунтується не на перевірках органу опіки та піклування, а на усних повідомленнях батька та бабусі дітей щодо, на їх думку, неправильного ставлення до виховання неповнолітніх дітей з боку матері. З наведених вище підстав, суд не бере до уваги висновок органу опіки і піклування, оскільки він не є достатньо обґрунтованим та складеним при неповному з`ясуванні усіх обставин. В обґрунтування заявлених позовних вимог про позбавлення батьківських прав [PERSON] зазначає, що відповідачка, проживаючи окремо від дітей, в повній мірі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню синів [PERSON] та [PERSON] без поважних та обґрунтованих причин. Тобто, основним посиланням позивача щодо позбавлення батьківських прав відповідачки являється те, що вона не бере участі у вихованні синів та не надає матеріальної допомоги. Відповідачка жодних доказів на спростування доводів позивача не надавала. У своєму письмовому клопотанні визнала позов. Однак така позиція відповідачки не є законною підставою для позбавлення її батьківських прав. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», заява №31111/04, Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. За приписами ч. 1 ст. 76, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Під час розгляду справи не знайшли підтвердження винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками [PERSON] , які б свідчили про ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню малолітніх дітей і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України. Судом не встановлено злісного небажання відповідачкою виконувати свої батьківські обов`язки. Доводи у висновку органу опіки і піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав про те, що поведінка відповідачки негативно впливає на виховання та розвиток дітей, не підтверджуються жодними доказами, зокрема, висновком психолога. Не підтверджено також будь-якими доказами факти вчинення домашнього насильства відповідачкою чи іншої її негативної поведінки. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для матері, так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. За обставинами даної справи не доведено, що змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо та необхідності для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідачки батьківських прав. Позивачем не надані суду беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками відповідачкою. Позбавлення відповідачки батьківських прав не спрямоване на забезпечення реальних інтересів дітей. Суд звертає увагу, що батьківські права засновані на спорідненості з дитиною, тому виникнення між дитиною та матір`ю конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. Найкращим інтересам дитини відповідатиме збереження зв`язку з матір`ю, що, у разі задоволення позову, буде ускладнено. Суд не приймає до уваги визнання позову відповідачкою, оскільки вважає, що визнання відповідачкою позову в цьому випадку порушує права та інтереси неповнолітніх дітей. Згідно ч. 3 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Таким чином, аналізуючи наведені докази та даючи їм оцінку у співвідношенні із діючим законодавством, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки, з урахуванням обставин справи та ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7, 164 СК України, піклуючись при цьому про інтереси дітей, для виховання яких необхідна участь обох батьків, суд дійшов висновку про відсутність виняткової ситуації, яка б викликала необхідність позбавити відповідачку батьківських прав, а відтак суд доходить висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав задоволенню не підлягають. За правилами ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed