Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] за участі третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Борозенець Юліани Георгіївни про стягнення заборгованості за договором позики та визнання договорів дарування недійсними. Свої вимоги мотивував тим, що 14 грудня 2021 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав грошові кошти у розмірі 4 032 690 грн, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 150 000 доларів США, та зобов`язався у строк до 14 грудня 2023 року повернути суму позики у гривнях в сумі еквівалентній 150 000 доларів США. Однак, відповідачем не виконано зобов`язання зі своєчасного повернення позики. Крім того, 15 грудня 2023 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю.Г., зареєстрований у реєстрі за № 1590, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Також, 15 грудня 2023 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Юліаною Георгіївною, зареєстрований у реєстрі за № 1593, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] нежитлове приміщення № 2292, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] . Однак, зазначені правочини вчинені без наміру створення правових наслідків, належне позичальнику нерухоме майно відчужене наступного дня за днем кінцевої дати повернення позики безоплатно на користь його матері з метою ухилення від виконання обов`язку з повернення коштів за договором позики від 14 грудня 2021 року. У зв`язку з наведеним позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики від 14 грудня 2021 року у розмірі 5 675 790 грн та визнати недійними договори дарування нерухомого майна. Ухвалою суду від 01 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. Ухвалою суду від 05 квітня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 09 травня 2024 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Сторони у судове засідання не з`явилися, про місце і час розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачі визнали позовні вимоги повністю. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа розглянута за відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 14 грудня 2021 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 4 032 690 грн, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 150 000 доларів США, та зобов`язався у строк до 14 грудня 2023 року повернути суму позики у гривнях в сумі еквівалентній 150 000 доларів США (а.с. 60-61, 62). 15 грудня 2023 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю.Г., зареєстрований у реєстрі за № 1590, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 67-68). 15 грудня 2023 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю.Г., зареєстрований у реєстрі за № 1593, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] нежитлове приміщення № 2292, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 69-70). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідачі не скористалися процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борозенець Юліани Георгіївни скористалася процесуальним правом подачі пояснень на позовну заяву, відповідно до яких зазначає, що підстав для визнання недійсними оскаржуваних договорів немає. Позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики від 14 грудня 2021 року станом на 15 січня 2024 року становить у розмірі 5 675 790 грн. Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено про неналежне виконання відповідачем зобов`язань зі своєчасного повернення позики. Між сторонами виникли договірні правовідносини, предметом доказування є порушення чи невиконання умов договору. Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з досліджених доказів, умови договору позики позичальником належним чином не виконані, в передбачені договором строки позика не погашена, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість за договором позики у розмірі 5 675 790 грн. Будь-яких належних та допустимих доказів належного виконання умов договору позики відповідачем суду не надано. З урахуванням викладеного позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором позики підлягають задоволенню повністю. Крім того, позивач просить суд визнати недійсними договір дарування квартири та договір дарування нежитлового приміщення від 15 грудня 2023 року, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Юліаною Георгіївною. Підставою для задоволення позовних вимог, позивачем зазначено, фіктивність договорів дарування (стаття 234 ЦК України), оскільки оспорювані правочини вчинені без наміру створення правових наслідків, належне позичальнику нерухоме майно відчужене наступного дня за днем кінцевої дати повернення позики безоплатно на користь його матері з метою ухилення від виконання обов`язку з повернення коштів за договором позики від 14 грудня 2021 року. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц зазначено, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, посилання на неурахування яких стало підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18). З огляду на сталу практику Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набувати ознак фраудаторного правочину. Та обставина, що правочин з третьою особою, якій боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (постанова Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18). Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] наявні зобов`язання, які виникли за договором позики від 14 грудня 2021 року. З огляду на чинність боргового зобов`язання відповідача [PERSON] з повернення грошових коштів на користь позивача, настання строку повернення значної суми грошових коштів, цілком логічним вбачається висновок, що відповідач [PERSON] міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку невиконання такого зобов`язання та вжив заходів щодо ухилення від їх настання. Отже, дії відповідача [PERSON] з відчуження в безоплатному порядку належного йому нерухомого майна на користь однієї особи - своєї матері, наступного дня за днем кінцевої дати повернення позики, у результаті чого позичальник став неплатоспроможним, не можна розцінювати як добросовісні, тому з урахуванням наведеного, суд убачає підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання оскаржуваних договорів дарування недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір за вимогою майнового характеру у розмірі 15 140 грн (а.с. 59) та за двома вимогами немайнового характеру у розмірі по 1 211,20 грн (а.с.57, 58). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 605,60 грн, виходячи з такого розрахунку 1 211,20 грн (сума судового збору за вимогою немайнового характеру) * 2 (кількість вимог немайнового характеру стосовно відповідача [PERSON] ) / 2 (кількість відповідачів)*50 відсотків; з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8 175,60 грн, виходячи з такого розрахунку ((1 211,20 грн (сума судового збору за вимогою немайнового характеру) * 2 (кількість вимог немайнового характеру стосовно відповідача [PERSON] ) / 2 (кількість відповідачів)) + 15 140 грн (сума судового збору за вимогою майнового характеру стосовно [PERSON] ) * 50 відсотків. Водночас позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору від 1 211,20 грн + 1 211,20 грн + 15 140 грн), що становить 8 781,20 грн.

Outcome: approved