Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовною заявою до\~ [PERSON] \~\~про відшкодування матеріальної шкоди. Позивач свій позов мотивує тим, що 25 грудня 2022 року о 12:45 годин в с. Шом по вул. Головній, Берегівського району, [PERSON] керуючи автомобілем, а саме сідловин тягачем «МАN TGS», державний номерний знак « [NUMBER] », із спеціалізованим напівпричепом марки «SCHMITZSKI 24SL82», державний номерний знак « [NUMBER] », порушив п. 12.1, 13.1 ПДР, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість та з`їхав в кювет, внаслідок чого пошкодив електроопору, паркан будинку [ADDRESS] , а також сам автомобіль отримав механічні пошкодження. Власником пошкодженого автомобіля є ТОВ «СИНЕРГІЯ ОІЛ», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Постановою судді Берегівського районного суду від 02.02.2023 року в справі про адміністративне правопорушення № 297/4019/22 [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження дорожніх споруд, та на нього було накладено адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Стягнуто з нього на користь держави 536,80 грн. судового збору. [PERSON] на час настання з його вини вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Синергія ОІЛ». Розмір матеріальної шкоди, яка була завдана позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 25 грудня 2022 року згідно звіту про оцінку розміру матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу (КТЗ) № 11.23 з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 757 400, 22 грн. з урахуванням ПДВ, які просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді від 30 листопада 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за загальними правилами позовного провадження. 03.01.2024 року представником відповідача [PERSON] до суду подано відзив, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позову з підстав наведених у відзиві та посилається на необґрунтованість позовних вимог. 09.01.2024 року позивачем подано відповідь на відзив. 05.02.2024 року відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив 14.02.2024 року позивачем подані додаткові пояснення по справі та долучені документи, стосовно проведеного ремонту пошкодженого транспортного засобу, які були витребувані судом на підставі заявленого відповідачем клопотання. 04.03.2024 року відповідачем було подано клопотання про долучення доказів та додаткові пояснення по справі. 18.03.2024 року ТОВ «Синергія ОІЛ» була подана заява про збільшення розміру позовних вимог з додатками, в якій позивач просить стягнути з [PERSON] понесені завдані збитки у розмірі 891\~644,15 грн. (т2 а.с. 71-127). 27.03.2024 року представником відповідача [PERSON] були подані додаткові пояснення та заперечення стосовно заяви про збільшення позовних вимог та просила відмовити в клопотанні про долучення до матеріалів справи копії звіту №11.23 (т2 а.с. 133-139). Ухвалою Берегівського районного суду від 27.03.2024 року підготовче провадження по вказаній цивільній справі закрито та призначено судовий розгляд (т2 а.с. 149-150). 16.04.2024 представником відповідача було подано клопотання про витребування доказів по справі . Ухвалою суду від 16.04.2024 року в задоволенні клопотання було відмовлено. 16.04.2024 року в судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити посилаючись на обставини викладені позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог посилаючись на мотиви та обгрунтування викладені в письмовому відзиві та інших поданих документів в рамках даної справи. Суд, заслухавши учасників судового провадження, вивчивши матеріали справи, дослідивши і проаналізувавши представлені докази, приходить до наступних висновків. Частиною 1\~статті 4 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено право особи на звернення в порядку, встановленому цим Кодексом, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючі правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Частиною першою\~статті 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що 25 грудня 2022 року о 12:45 годин в с. Шом по вул. Головній, Берегівського району, [PERSON] керуючи автомобілем, а саме сідловин тягачем «МАN TGS», державний номерний знак « [NUMBER] », із спеціалізованим напівпричепом марки «SCHMITZSKI 24SL82», державний номерний знак « [NUMBER] », порушив п. 12.1, 13.1 ПДР, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість та з`їхав в кювет, внаслідок чого пошкодив електроопору, паркан будинку [ADDRESS] , а також сам автомобіль отримав механічні пошкодження. Даний факт підтверджується постановою Берегівського районного суду від 02.02.2023 року, яку апеляційний суд Закарпатської області 21.07.2023 року залишив в силі (т.1 а.с. 16-22). Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] пошкоджений автомобіль належить на праві власності ТОВ «Синергія ОІЛ» (т.1 а.с.9-10). Постановою судді Берегівського районного суду від 02.02.2023 року [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження дорожніх споруд, та на нього було накладено адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Стягнуто з нього на користь держави 536,80 грн. судового збору (т.1 а.с. 16-18). Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповідачем було подано апеляційну скаргу, яку постановою Закарпатського апеляційного суду залишино без задоволення, а винесену щодо [PERSON] постанову судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 02.02.2023 залишено без змін (т.19-21). Висновком інженерно-транспортної експертизи Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України за № СE-19/107-23/1918-ІТ від 23.03.2023 року встановлено, що [PERSON] керуючи зазначеним автомобілем для забезпечення безпеки дорожнього руху повинен був керуватись технічними вимогами пунктів 2.3 б) та 12.1 чинних Правил дорожнього руху України з посиланням на термін «безпечна швидкість» який є в п. 1.10 ПДР України та в його діях вбачається невідповідності технічним вимогам пунктів 2.3 б) та 12.1 чинних Правил дорожнього руху України з посиланням на термін «безпечна швидкість», недотримання яких в своїй сукупності, знаходяться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди (т.1 а.с.89-93). Твердження представника відповідача стосовно того, що в момент ДТП, на вказаному відрізку автомобільної дороги він рухався зі швидкістю руху приблизно 40 км./год. та в середині с. Шом на повороті біля, будинку №160 назустріч зі сторони смт. Батьово рухався джип сірого кольору (номерний знак [PERSON] не пам`ятає), який частково виїхав на смугу руху, по якій рухався [PERSON] та для уникнення зіткнення з джипом сірого кольору, [PERSON] здійснив маневр - повернув кермо праворуч, внаслідок чого автомобіль MAN TGS [NUMBER] з`їхав в кювет, не підтверджені жодними доказами які наявні в матеріалах справи. Відповідно до Звіту № 11.23 про оцінку розміру матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу (КТЗ)складеного 17.05.2023 ФОП [PERSON] .Величина розміру матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ MAN TGS 18.440 реєстраційний номер [NUMBER] на 25.12.2022року складає 757 400, 22 грн. з урахуванням ПДВ таз урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (т.1 а.с. 34-88). Відповідачем 05.03.2024 року долучено в якості доказу рецензію ГО «ВГО «Союз експертів України» від 06.02.2024 року на звіт № 11.23 про оцінку розміру матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу (КТЗ) від 17.05.2023 року. Вказана рецензія містить зауваження щодо вказаного звіту та зазначено, що оцінювачем [PERSON] не вірно проведений розрахунок вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу (т.2 а.с. 47-60). Позивач звернувся до Суб`єкта оціночної діяльності, який проводив оцінку, та ним було допрацьовано (актуалізовано) звіт № 11.23 про оцінку розміру матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу (КТЗ) в якому було усунуто зауваження визначені в рецензії від 06.02.2024 року та долучено його до матеріалів справи. Відповідно після його доопрацювання величина розміру матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ MAN TGS 18.440 реєстраційний номер [NUMBER] на 25.12.2022 року складає 820\~471,41 грн. з урахуванням ПДВ та з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (т.2 а.с. 78-127). Вказаною дорожньо-транспортною пригодою позивачу ТОВ «Синергія ОІЛ» з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог було нанесено матеріальних збитків внаслідок пошкодження його автомобіля, на суму 891\~644,15 грн. Зазначена вище обставина підтверджується актом виконаних робіт (наданих послуг) від 26 січня 2023 року за № 17 та видатковими накладними за №№ FTM00026186/23, FTM00010913/23, FTM00005996/23, FTM00020954/23 та 357 на придбання інших необхідних запчастин для ремонту пошкодженого в наслідок ДТП майна (автомобіля), а також відповідними платіжними дорученнями, які наявні в матеріалах справи (т.2 а.с.155-173). Твердження відповідача щодо того, що наданий представником позивача Акт виконаних робіт №17 від 26.01.2023 року не може являтися доказом, що може підтверджувати обставини виконання суб`єктом господарювання ремонтних послуг та наявності підстав для оплати їх відповідачем, і аж ніяк не являється підтвердженням реальності понесених позивачем витрат, не заслуговують на увагу виходячи з наступного. Акт виконаних робіт це документ, який підтверджує факт надання робіт/послуг і відсутність претензій у замовника до якості їх надання. Статтею 1 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні із змінами та доповненнями (далі - Закону №996) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ст.9 Закону №996 Первинні документи можуть\~бути\~складені\~у паперовій або в електронній формі та\~повинні\~мати такі обов`язкові реквізити:\~ назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; міст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що акт виконаних робіт є первинним документом який підтверджує факт надання послуг/виконання робіт. Згідно з частиною 1\~статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до пункту 1 частини 2\~статті 22 Цивільного кодексу України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Позивач зазначає, що відповідач керував автомобілем, оскільки перебував у трудових відносинах з ним та керування автомобілем є його безпосереднім трудовим обов`язком. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі заяви від 07.11.2022 року відповідач був прийнятий на роботу та починаючи з 08.11.2022 року та на час ДТП, [PERSON] перебував з ТОВ «Синергія ОІЛ» в трудових відносинах та працював на посаді водія автотранспортних засобів (т.1 а.с. 15). Позивачем зазначено, а відповідачем не заперечується той факт, що під час прийняття на роботу 07.11.2022 року [PERSON] пройшов вступний інструктаж з охорони праці на підприємстві Позивача підтвердженням чого є його підпис в журналі. Під час його проходження [PERSON] був ознайомлений з Конспектом вступного інструктажу з питань охорони праці ТОВ «Синергія ОІЛ», який затверджений наказом ТОВ «Синергія ОІЛ» за № 21-ОП від 12.04.2022 року (т.1 а.с. 22-33). У вказаному конспекті наявні положення щодо основних трудових прав та обов`язків працівників підприємства. Так, у розділі 6.2. Основні трудові обов`язки працівників, вказаного конспекту визначено, що «Працівники які працюють за професіями водія автотранспортного засобу, тракториста чи машиніста (самохідних дорожніх машин, екскаваторів, навантажувачів, автогрейдерів, бульдозерів та інших самохідних машин) несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, у разі визнання водія, тракториста чи машиніста винним у вчиненні порушення правил дорожнього руху, чи інших нормативно правових актів, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, чи за пошкодження устаткування, інвентарю та матеріальних цінностей, що трапилось в наслідок їх дій чи бездіяльності.» Також судом встановлено, що 08.11.2022 року, в перший робочий день, [PERSON] пройшов первинний інструктаж та дана обставина підтверджується підписом в журналі (т.1 а.с. 32). Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 4 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Частиною 1 статті 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність,пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Положеннями ст. 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. При цьому, трудові відносини між роботодавцем і працівником, у зв`язку зі специфікою виконуваних останнім трудових обов`язків, передбачають покладення на працівника в тому числі і матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну майну, інтересам роботодавця тощо. Загальні підстави й умови матеріальної відповідальності працівників містить ст. 130 Кодексу Законів про працю України. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку,передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі,організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4)прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Підстави та умови, що мають бути встановлені для притягнення працівників до матеріальної відповідальності, узагальнив ВССУ у постанові від 11.12.15 року №12 «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю». Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Вина відповідача встановлена постановою Берегівського районного суду Закарпатської області від 02.02.2023 р.(т.1 а.с. 16-18). Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків,виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки). Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності. Причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв`язок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов`язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП). У абз.1 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» зазначено, що відповідно зі ст.130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. Згідно статті 136 КЗпП України в разі, якщо розмір шкоди, завданої працівником, перевищує середній місячний заробіток, покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Випадки повної матеріальної відповідальності визначені ст. 134 КЗпП України. Зокрема згідно із ч. 3 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Як вже зазначалось, Постановою Берегівського районного суду Закарпатської області від 02.02.2023 р. у справі №297/4019/22, залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 21.07.2023 року [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Стягнуто з нього на користь держави 536,80 грн. судового збору. Санкція за порушення норм статті 124 КУпАП тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року. Згідно ст.10 ЦПК України\~Суд при\~розгляді справи\~керується принципом\~верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ\~ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 17.07.1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію "Про захист прав людини і основоположних свобод", а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Щодо національного законодавства, слід зазначити Конституцію України\~статтею 9\~якої визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.\~ Таким чином, Конвенція стала частиною національного законодавства і підлягає застосуванню. Так, відповідно до ст.32 Конвенції питання тлумачення та її застосування належить до виключної компетенції ЄСПЛ, рішення якого є невід`ємною частиною Конвенції, як практика її застосування і тлумачення. Так, за практикою ЄСПЛ, у випадку, якщо санкції за адміністративні правопорушення є достатньо суворими, то скоєне правопорушення має природу кримінального злочину, а отже, вимоги до його судового розгляду мають відповідати гарантіям та стандартам, встановленим Конвенцією, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» від 09.06.2011). Крім того, ЄСПЛ зауважив, що з огляду на загальний характер законодавчого положення, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, провадження у таких справах є кримінальними для цілей застосування Конвенції (рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» від 21.02.1984 року (пп. 52-54), «Лауко проти Словаччини» від 02.09.1998 року (пп. 56-59), ухвала щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» від 17.11.2009 року). Так, відповідно до п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 року уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення. У рішенні "Шмауцер проти Австрії" від 23.10.1995 року ЄСПЛ зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення "кримінального обвинувачення". Поряд з цим, ЄСПЛ відносить до кримінально-правової санкції й позбавлення прав на управління транспортним засобом, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності, що вимагає додержання процедурних гарантій, визначених Конвенцією і викладених у Рекомендації No R (91), зокрема: забезпечення права особи на захист, в тому числі: знати про можливість застосування адміністративної санкції та про факти, які ставляться їй у провину; мати достатньо часу для підготовки свого захисту; отримати інформацію про характер доказів, зібраних проти неї; обов`язок адміністративного органу нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення (рішення ЄСПЛ у справі "Маліге проти Франції" від 23.09.1998 року). Системний аналіз вищезазначеної практики ЄСПЛ свідчить про те, що гарантії ст.6 Конвенції поширюються також на осіб, які вчинили діяння, що відповідно до національного законодавства хоч і не є злочинами, але визнаються кримінальними у конвенційному значенні. Отже, практика свідчить про те, що Угода про асоціацію між Україною та ЄС є частиною національного законодавства України, її положення мають імперативний характер та є обов`язковими до виконання на всій території України. Оскільки вина відповідача встановлена належними та допустимими доказами та його визнано винним у вчинені правопорушення передбаченого за ст. 124 КУпАП, а також враховуючи, що зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди, а також враховуючи, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення "кримінального обвинувачення" та те, що відповідно до п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 року уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. З огляду на викладене вище, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, та на підставі положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 13 374,66 грн.; витрати у розмірі 4500,00 грн. сплачені за складання звіту про оцінку розміру матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу (КТЗ).; витрати у розмірі 1359,00 грн. сплачені за складання інженерно-транспортної експертизи.

Outcome: approved