Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

Адвокат Конюшко Д.Б., діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до Сокирянського районного суду Чернівецької області з вищезазначеною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у шлюбі, укладеним між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторно виданим Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №30, який був складений Виконавчим комітетом Колінковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області.02.01.2019 року Сокирянський районний суд Чернівецької області у справі №722/1591/18 ухвалив рішення, яким розірвав шлюб між позивачем та відповідачем. 27.12.2018 року Сокирянський районний суд Чернівецької області видав судовий наказ №722/1818/18 про стягнення аліментів з позивача на користь відповідача на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 з усіх доходів позивача. Позивач сумлінно сплачує аліменти на утримання доньки та не ухиляється від своїх обов`язків щодо утримання доньки. Однак після розірвання шлюбу батько [PERSON] забрав дитину та протягом 4 років не дає матері бачитись з донькою, навіть не дає спілкуватися з дитиною засобами телефонного зв`язку, тобто відповідач свідомо забороняє спілкуватися донці з матір`ю та робить усе можливе для того, щоб перешкоджати їхньому спілкуванню, незважаючи на те, що матір неодноразово зверталась до відповідача з проханням поспілкуватися з рідною донькою. Позивач не бачила та не спілкувалась з рідною дитиною вже майже 4 роки, через те, що батько робить усе, щоб перешкоджати спілкуванню доньки з рідною мамою. Відповідач постійно змінює місця проживання, що робить неможливим побачення з донькою та встановлення її адреси проживання. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з метою участі у вихованні доньки, однак відповідач не дає згоду на те, щоб матір мала можливість спілкуватися з її рідною дитиною, чим порушує її права як матері дитини. [PERSON] , яка проживає окремо від дитини, зобов`язана брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з нею, враховуючи її ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до матері, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, а тому має право на усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначенні способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Враховуючи викладене, просив встановити графік побачень (спілкування) матері [PERSON] з донькою [PERSON] , [INFO] ; зобов`язати батька [PERSON] у письмовій чи усній формі у разі зміни місця проживання дитини повідомити про це матір [PERSON] та зазначити точну адресу проживання доньки; зобов`язати батька [PERSON] у письмовій чи усній формі повідомити [PERSON] актуальні засоби зв`язку (номер мобільного телефона доньки, або номер мобільного телефона батька за яким матір зможе вільно спілкуватися з донькою [PERSON] , [INFO] ; Також просив вирішити питання про розподіл судових витрат. 13.02.2024 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги вважають необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Зазначають, що від шлюбу у сторін дійсно народилась донька, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 січня 2019 року, шлюб, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Донька після розірвання шлюбу за згодою сторін залишилась проживати із батьком. Позивачем до позовної заяви не долучено жодного доказу, окрім переписки з невстановленого пристрою без зазначення номера телефону для ідентифікації, що відповідач чинить їй перешкоди у спілкуванні чи вихованні дитини. Окрім того, всупереч вимогам ст.ст. 158-159 СК України, [PERSON] не зверталась до органу опіки та піклування Сокирянської міської ради з заявою про винесення рішення щодо визначення способу участі у вихованні дитини та спілкування з нею та лише у разі невиконання відповідачем вказаного рішення позивачка може звернутись до суду. А тому на думку відповідача відсутній предмет спору, передбачений п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, що є підставою для закриття провадження в справі. Окрім того в своєму позові [PERSON] вказує на те, що між сторонами виникли особисті конфліктні відносини, а відтак самостійно домовитись щодо участі кожного з них у вихованні та спілкуванні з власною донькою вони не можуть, що в кінцевому результаті стало підставою для звернення позивача до суду.Проте, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд не повинен надавати пріоритет інтересам батьків, а вирішувати спір, беручи до уваги передусім інтереси дитини з урахуванням конкретних обставин справи.Враховуючи те, що донька не відмовляється від спілкування з матір`ю, але бажає бачитись із нею у вільний від навчання час, але лише за власним бажанням та без того, аби мати її забирала до себе із ночівлею, вважають що позовні вимоги не відповідають в повній мірі інтересам та бажанню дитини. Вважають, що епізодичне спілкування матері з донькою не сприяє встановленню між ними контакту. Також звертають увагу суду на той факт, що дівчинка взагалі матері не знає, у неї несприятливі спогади про матір, її спосіб життя та ставлення в ранньому віці до доньки що не сприяє інтересам дитини. Відповідач розуміє і усвідомлює, що позивачка є матір`ю дівчинки. Однак, у позивачки відсутнє розуміння того, що примушувати дитину до певних дій не можна. Діти розуміють і усвідомлюють, що відбувається навколо них. Позивач не хоче про це чути і розуміти, що саме дитина вирішує чи хоче бачитись з матір`ю.Окрім того, позивачка постійно проживає за кордоном, в республіці Італія, а дитина разом із батьком в Нідерландах, що унеможливлює виконання того графіку, про який просить позивачка, з огляду на відстань та інші обставини.Водночас відповідач не зважаючи на все не проти, аби дитина бачилась із матір`ю, але лише за самим бажанням дитини, а не всупереч її волі, оскільки це відповідатиме принципу рівності виконання батьківських обов`язків та наданню прав позивачу як матері на побачення з дитиною. А тому, зазначені питання у кожному конкретному випадку мають бути вирішені позивачем за домовленістю з відповідачем з урахуванням перш за все інтересів дитини, їх психологічного і фізичного стану та залучивши до цього спеціалістів служби у справах дітей. Вважають, що визначений позивачем спосіб участі у вихованні та спілкуванні дитини з матір`ю у формі встановлення порядку спілкування, який зазначений в позові не відповідатиме інтересам дівчинки, не сприятиме уникненню між сторонами конфліктів, та не забезпечить спокійний психологічний розвиток та зростання доньки, не створить умови для виконання матір`ю, яка проживає окремо, обов`язку на виховання дитини та здійснення її права на особисте спілкування із нею.А тому просять суд, враховуючи інтереси дитини визначити такий порядок участі матері у вихованні та побаченні з дитиною, який відповідатиме інтересам та бажанню в першу чергу дитини, думку якої варто врахувати при вирішенні спору за участі органу опіки та піклування Сокирянської міської ради, до якої мала би звернутисьпозивачка із заявою, та лише після обстеження умов проживання дитини, а також провівши бесіду за участю спеціаліста із дівчинкою та батьками, врахувавши думку психолога та дослідивши всі обставини справи, прийняти відповідний висновок та встановити графік, який мали б дотримуватись сторони. Враховуючи вищевикладене вважають, що позовні вимоги є передчасними, необґрунтованими, поданими без врахування рішення виконавчого комітету Сокирянської міської ради як органу опіки та піклування, а тому не підлягають задоволенню. 20.02.2024 року від представника позивача [PERSON] - Конюшко Д.Б. до суду надійшла відповідь на відзив відповідача, згідно якого зазначають, що твердження сторони відповідача щодо переписки з невстановленого пристрою без зазначення номера телефону для ідентифікації є таким, що не відповідає дійсності, а саме переписка велась з пристрою позивача на пристрій відповідача за номером телефону [NUMBER] . Звертають увагу, що саме цій номер телефона вказаний у відзиві на позовну заяву, а отже сумніватися в його достовірності підстав немає, а також характер листування вказує на те, що переписка велась між позивачем та відповідачем з приводу дитини, а саме можливості матері вільно спілкуватися з донькою. Сторона відповідача не навела жодних аргументів щодо недійсності вказаного листування, а отже вказаний доказ є належним та допустимий з огляду на вимоги законодавства. Також законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у разі якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть вирішити його в судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки та піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується з рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду. У цьому випадку законодавство не вимагає окремого оскарження рішення органу опіки та піклування, оскільки ч.3 ст.159 СК України встановлено, що суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. Отже, факт звернення позивача за вирішенням спору про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею безпосередньо до суду є повністю законним та відповідає вимогам чинного законодавства, тобто посилання відповідача на те, що відсутній предмет спору є недоречною та такою що не має жодних правових наслідків. Крім цього, батько або матір, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька або матері, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Однак, наразі батько відповідач перешкоджає матері позивачу спілкуватися з дитиною, що підтверджує додана до позовної заяви переписка між сторонами справи та не допускає її до участі у вихованні спільної дитини, не дозволяє позивачу бачитися з дитиною, навіть не дозволяє спілкуватися з дитиною за допомогою телефонного зв`язку. Позивач не бачив та не спілкувалась з рідною донькою вже тривалий час, через те, що батько робить усе, щоб перешкоджати спілкуванню доньки з рідним матір`ю. Відповідач постійно змінює місця проживання, що робить неможливим побачення з донькою. Позивач неодноразово звертався до відповідача з метою участі у вихованні доньки, однак відповідач не дає згоду на те, щоб позивач мав можливість спілкуватися з її рідною донькою. Позивач, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з нею, враховуючи її ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Також зазначає, що інші твердження відповідача вважають такими, що не підкріплені доказами та виконують виключно функцію приниження матері та опорочення факту того, що мати вже 4 роки майже не спілкується з дитиною через протиправну поведінку батька, а отже використовуються для введення суду в оману за для виправдання факту своєї протиправної поведінки щодо свідомого перешкоджанню у спілкуванні дитини та матері. Сторона відповідача не надала підтвердження того, що між матір`ю та донькою є спілкування у будь який спосіб, тобто сторона відповідача могла змогу надати витяги з месенджеру в якому було б зазначено та підтверджено, що матір дійсно спілкується з донькою, але ні, всі твердження відповідача зводяться до безґрунтовного та беззмістовного заперечення наведених у позовній заяві аргументів. Крім цього, звертають увагу суду на те, що сторона відповідача не запропонувала ніякого альтернативного графіку спілкування матері та дитини, що лише підтверджує небажання вирішити конфлікт. Сам факт такої поведінки вказує на незаконні дії відповідача, який цілеспрямованими діями робить усе, за для унеможливлення спілкування матері та рідної дитини, аргументуючи таку протиправну поведінку надуманими та нічим не підкріпленими доводами. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, проте її представником Конюшко Д.Б. подано до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Крім того, просив розглянути справу без участі позивачки та її представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, проте його представником [PERSON] подано до суду заяву, згідно якої щодо задоволення позовних вимог заперечують, просять відмовити в їх задоволенні. Крім того, просила розглянути справу без участі відповідача та його представника. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Сокирянської міської ради Дністровського району Чернівецької області у судове засідання також не з`явився, однак [PERSON] подано до суду письмову заяву згідно якої справу просив розглянути без його присутності, щодо задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що з 18 липня 2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 січня 2019 року, розірвано. Від спільного проживання сторони мають дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.11.2018 року, що видане повторно Хотинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області. Після розірвання шлюбу дитина позивачки та відповідача, [PERSON] , 2015 року народження, проживає разом із батьком [PERSON] . Згідно копії судового наказу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 27.12.2018 року (справа №722/818/18), з позивачки [PERSON] на користь відповідача [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , стягуються аліменти у розмірі з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10.12.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з копій платіжних інструкцій, які містяться в матеріалах справи, позивачка [PERSON] систематично здійснює платежі по сплаті аліментів на ім`я доньки [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За приписами ст.7 СК України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. У відповідності до вимог ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ч.1 ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У відповідності до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1,2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У відповідності до ч.1,2 ст.19 СК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Згідно ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Так, за її змістом орган опіки та піклування за заявою матері, батька дитини визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Статтею 159 СК України визначено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Відтак, правовий аналіз вказаних вище положень законодавства дає підстави для висновку, що участь суду при вирішенні питання щодо способу участі батька у вихованні дітей є необхідною у випадку наявності перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, яка створюється одним з батьків іншому, зокрема, у випадку ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування. Згідно з ч.2 ст.159 СК України, під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За правилами ч. 1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. 1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Враховуючи положення ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст.81 ЦПК України). Доказами в розумінні ч.1 ст.76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч.1 ст.82 ЦПК України). Відповідно до положень ст.264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Тому при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини, які полягають зокрема в забезпеченні її розвитку у стійкому середовищі. А встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Зі змісту позовної заяви та доданих до неї скриншотів з мобільного телефону переписки між позивачкою та відповідачем, вбачається, що [PERSON] , будучи матір`ю дитини прагне спілкування із нею, оскільки участь у вихованні та розвитку дитини є її правом та обов`язком. Окрім наведеного, суд вважає, що реалізація одним із батьків свого права на спілкування з дитиною у будь-якому разі не повинна перешкоджати нормальному розвиткові дитини. Судом встановлено, що донька сторін проживає з батьком, законодавством визначено порядок визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків хто проживає окремо від неї, а саме шляхом звернення із вказаним питання до органу опіки та піклування, та можливість звернення до суду, у разі ухилення сторони від виконання рішення органу опіки та піклування. Разом з тим, виходячи з доказів наданих до суду та обґрунтувань викладених у позовній заяві вбачається, що позивачка попередньо не зверталася за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування, у зв`язку із чим відсутня підстава для звернення до суду з вимогою щодо усунення перешкод відповідачем у спілкуванні з дитиною та визначення позивачці способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані у справі докази, суд дійшов висновку, що право позивача не порушено, а тому позов є передчасним і в його задоволені слід відмовити. Водночас, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачці [PERSON] , що у разі вчинення відповідачем [PERSON] таких перешкод або у разі ухиляння ним від виконання рішення органу опіки та піклування, яким встановлено способи її участі у вихованні та спілкуванні дитиною, позивачка має право вернутися до суду з позовом про захист своїх прав та інтересів. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані у справі докази, суд дійшов висновку, що право позивачки у випадку ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування, не порушено, а тому позов є передчасним і в його задоволені слід відмовити.

Outcome: dismissed