Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] , через свого представника адвоката Світлик Я.В., звернулась до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить виселити відповідача з житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представником відповідача адвокатом Литвиненко А.І. подано зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання будинку за вище вказаною адресою спільним сумісним майном подружжя та поділ спільного майна подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на частину спірного будинку. У первісному позові зазначається, що [PERSON] на праві власності належить будинок в [ADDRESS] . На даний час у вказаному будинку самовільно проживає колишній чоловік позивачки [PERSON] , який є відповідачем за первісним позовом. У шлюбі сторони перебували з 20.08.2011, який було розірвано рішенням Карлівського районного суду від 12.02.2015. У спірному будинку відповідач не зареєстрований. На дату звернення до суду, [PERSON] не є членом сім`ї позивачки, право проживати у будинку вона йому не надавала. [PERSON] неодноразово просила відповідача виселитися добровільно, проте останній відмовився це зробити. 07.10.2023 [PERSON] поштою направила відповідачу вимогу про виселення з будинку до 01.11.2023, але він відмовився від отримання листа. На утриманні позивачки маються дві малолітні дочки, а належний їй будинок не містить достатню кількість кімнат для комфортного проживання позивача з дочками та відповідача окремими сім`ями Житлова площа будинку складає всього 23,6 кв.м. Відповідач зареєстрований по [ADDRESS] . У власності відповідача перебуває житловий будинок в [ADDRESS] . Вирішити дане питання можливо лише в судовому порядку, що змусило [PERSON] звертатися до суду з позовною заявою про виселення [PERSON] . У зустрічному позові йдеться про те, що у шлюбі сторони перебували з 2011 та його було розірвано рішенням Карлівського районного суду від 12.02.2015. У 2011 та у 2016 роках у сторін народилися дві дочки [PERSON] та [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом зазначає, що шлюб фактично припинив своє існування не з моменту його розірвання рішенням суду, а з січня 2023. Житловий будинок в [ADDRESS] , належить відповідачу за зустрічним позовом згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.10.2011. З родиною вони у ньому проживали з 2016. [PERSON] за час проживання поліпшив будинок, вклав кошти у ремонт та перебудову, своєю працею та затратами збільшив вартість будинку. До поліпшення вартість будинку становила 67858,00 грн, а станом на 30.11.2023 466900,00 грн. Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні підтримала позовні вимоги за первісним позовом, просила задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Вимоги зустрічного позову не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, з підстав, викладених у відзиві. Позивач за первісним позовом [PERSON] підтримала позицію свого представника. Зазначила, що у будинку поміняні замки, вона не має до нього доступу, не може навіть взяти речі свої та дітей. Представник позивача за зустрічним позовом підтримала зустрічні позовні вимоги та просила задовольнити з підстав, викладених у позові. Первісні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, з підстав, викладених у відзиві. [PERSON] підтримав позицію свого представника. Пояснив, що було вкладено багато сил та коштів у будинок, перебрались у господарство у 2014 році, ремонт був з 2011 по 2015. Свідок, зі сторони первісного позивача, [PERSON] в суді пояснила, що є матір`ю [PERSON] та тещею [PERSON] . З 2011 року дочка постійно працювала, були перерви на декретні відпустки. Наскільки відомо свідку, зять ніде офіційно не працював, колись таксував, зараз займається ремонтом автомобілів. Плитку та шпалери купляв батько Людмили, ремонтників винаймали. Дочка оформляла кредит на ремонт. З якого часу сторони проживали у спірному будинку свідок не пам`ятає. Один рік вони жили у літній кухні. Інші допитані свідки були заявлені стороною відповідача за первісним позовом. Так, [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є сусідом, проживав через дорогу до заселення сторін з 2000 року. Заселялись вони приблизно у 2010-2011, спочатку у будинку з`явився [PERSON] . На той час будинок був у вигляді сільської побіленої хати, у ній жили дві пенсіонерки. [PERSON] робив ремонт, спочатку у середині будинку, а потім добудував гараж. Двір був захаращений, але [PERSON] навів порядок. Багато чого [PERSON] робив особисто, іноді були і інші працівники. За чиї кошти проводилися ремонтні роботи, свідок ствердно не може сказати. У будинку [PERSON] ніколи не був, бачив лише фото з середини будинку. [PERSON] свідок також бачив під час виконання деяких робіт [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка є дружиною попереднього свідка, пояснила, що також є сусідкою. У будинку сторони проживають більше 10 років. Людмила була вагітна, а [PERSON] у той час робив ремонт, також капітальний ремонт у середині будинку, адже раніше там було просто побілено. [PERSON] підлогу на теплу, змінив простінки, замінив вікна на пластикові, дах не міняли. Свідок бачила будинок у середині як до так і після ремонту. Було перероблено та добудовано сарай. Був брат [PERSON] та, напевно, його друзі. Людмила також була під час ремонтних робіт. [PERSON] заробляв ремонтом автомобілів. За чиї кошти проводилися ремонтні роботи, [PERSON] чи [PERSON] , свідку точно не відомо, але вважає, що вклад [PERSON] величезний. Чи допомагали з ремонтом батьки [PERSON] , свідку не відомо, але вона їх бачила приблизно раз на місяць. Свідок [PERSON] у суді зазначила, що її дача з 1999 року є сусідньою з господарством сторін, вони з`явилися у будинку приблизно 12 років тому. Ремонт робив [PERSON] (чоловічу роботу), [PERSON] також працювала, робила жіночу роботу. До того як сторони заселилися до будинку, там проживали бабуся та тітка [PERSON] . [PERSON] допомагав брат [PERSON] та інші друзі. Але свідок точно не знає, чи це були друзі чи наймані працівники. До ремонту свідок була у будинку дуже часто, після ремонту була один раз та не впізнала будинок. [PERSON] у гаражі постійно займається ремонтом автомобілів. Свідок не змогла надати чітку відповідь на запитання про те, чи відомо їй хто вкладав гроші у ремонтні роботи. Свідок часто бачила у господарстві батьків [PERSON] , вони допомагали на городі, а чи допомагали у виконанні ремонтних робіт, не бачила. Свідок [PERSON] у засіданні пояснив, що господарство сторін по сусідству з його дачею. Сторони бачив часто, до ремонту будинок був не такий як зараз, дуже змінився. У середині будинку був і до ремонту і після, сарай був добудований та переобладнаний у гараж. Бачив, як [PERSON] привозив будівельні матеріали. Загалом, господарство дуже поліпшилось. У [PERSON] були помічники, у тому числі брат [PERSON] . Хто вкладав кошти у ремонт свідку не відомо. [PERSON] заробляв ремонтом авто у гаражі. Свідок [PERSON] пояснив, що є сусідом, проживає по [ADDRESS] . Хто є власником будинку по [ADDRESS] , він не знає. Сторони почали проживати у будинку більше 10 років тому, спочатку жили у літній кухні. [PERSON] показував свідку, як зробив камін. У середині будинку до ремонту не був. Було зроблено багато роботи, як і у будинку (утеплення, пластикові вікна, сучасний котел), так і на подвір`ї (нові паркани, добудований гараж). Свідок вважає, що вартість господарства змінилася у рази. [PERSON] кошти вкладалися у ремонтні роботи свідок не знає, також не знає, чи давав хтось сім`ї кошти. Свідок [PERSON] у суді зазначив, що є знайомим сторін. Раніше проживав по [ADDRESS] , через один будинок. [PERSON] займається ремонтом автомобілів. Дружина свідка продає автозапчастини і [PERSON] їх іноді купляє. Гараж, де він проводить ремонтні роботи, знаходиться по [ADDRESS] , ремонтами займається більше 10 років. Також [PERSON] займався ремонтними роботами будинку, ставив паркан, будував гараж. [PERSON] здебільшого ремонтував та будував сам. Свідку достеменно не відомо щодо доходу [PERSON] від ремонту авто. За чиї кошти проводилось будівництво та ремонт свідок не знає. Заслухавши сторони, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, докази окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [PERSON] є одноособовим власником житлового будинку в [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11.10.2011 (а.с.9,10). У свідоцтві зазначено оцінку спадкового майна (житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями) що становить 67858,00 грн, житлова площа вказана 23,6 кв.м. У шлюбі сторони перебували з 20.08.2011, та рішенням Карлівського районного суду від 12.02.2015, його було розірвано (а.с.11). 07.10.2023 [PERSON] поштою направила відповідачу вимогу про виселення з будинку до 01.11.2023, але він відмовився від отримання листа (а.с.12,13,14,15). Сторони по справі мають двох спільних дочок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.16,17). Діти зареєстровані у належному [PERSON] будинку (а.с.18,19). Згідно відмітки у паспорті, та інформації ВК Карлівської міської ради, [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] (а.с.20,31). У власності [PERSON] перебуває житловий будинок в [ADDRESS] , що вбачається з Інформації з Державного реєстру (а.с.22-23). До зустрічного позову [PERSON] додано Звіт про оцінку нерухомого майна №822 житлового будинку площею 50,33 кв.м, розташований в [ADDRESS] (2023 рік), відповідно до якого ринкова вартість склала 466900 грн.(а.с.51-58). До зустрічного позову також додано ряд фотоматеріалів спірного господарства до ремонту та після. Представником позивача за первісним позовом 13.03.2024 було додано письмові додаткові пояснення, щодо обставин справи, та зазначено, що 02.03.2024 [PERSON] не змогла потрапити до належного їй житлового будинку по [ADDRESS] , оскільки [PERSON] замінив замок у вхідних дверях. На вимогу первісного позивача надати ключі від будинку, [PERSON] відмовив. У телефонній розмові, він повідомив [PERSON] , що має на меті чинити перешкоди у користуванні спірним будинком, вказавши, що без його присутності Людмила туди не потрапить. Крім того, первісним позивачем було отримано відомості про стан сплати рахунків за комунальні послуги станом на початок березня 2024, та сукупний розмір боргу склав 11049,02 грн.(а.с.115, 117,118,119). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено, що відповідач за первісним позовом, на день звернення до суду, не є членом сім`ї власника спірного об`єкту нерухомості, оскільки шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 12.02.2015. У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. \~ \~ \~ \~Статтею 57 СК України, зокрема ч.1 п.2 визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з роз`ясненнями пунктів 23-24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Спірний будинок по [ADDRESS] , належить позивачці за первісним позовом на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11.10.2011, тобто вказане майно є особистою приватною\~власністю дружини [PERSON] . Статтею 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що\~\~втручання у право власності може бути обґрунтованим, та\~\~дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості\~\~є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла,\~\~тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і\~\~не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування\~\~у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість\~\~істотно збільшилося, не є підставою для\~\~визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя,\~\~у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду\~\~\~\~ від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20). При\~\~посиланні на вимоги\~\~статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач за зустрічним позовом мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Із системного\~\~аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Ці вимоги застосовуються і у разі,\~\~якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на 1/2 частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя\~\~за час шлюбу. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Позивачем за первісним позовом [PERSON] належним чином обгрунтовано заявлені нею позовні вимоги та надано суду належні та допустимі докази, які дають суду підстави, з метою усунення перешкод у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком [ADDRESS] , виселити [PERSON] з вказаного житла. Також судом встановлено, що з часу набуття первісним позивачем права власності на будинок, за час їх спільного проживання з відповідачем за первісним позовом, особиста приватна власність [PERSON] зазнала перетворень і збільшилась у вартості: з 67858,00 грн до 466900,00 грн. Але, враховуючи індекс інфляції (індекс споживчих цін) з 2011 по 2023 роки, вказане збільшення вартості спірного майна не можна назвати істотним. Разом з тим, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] , не підтверджено належними та допустимими доказами, що у збільшення вартості майна були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Показаннями заявлених ним свідків також не підтверджено вказані обставини, вони лише зазначили, що [PERSON] проводив деякі ремонтні роботи та заробляв кошти ремонтами автомобілів у гаражі, а факт вкладання власних коштів позивачем за зустрічним позовом у істотне поліпшення житла, жоден свідок підтвердити не зміг. Вказане, позбавляє суд можливості визнати житловий будинок по [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя та, здійснивши його поділ, визнати за [PERSON] право власності на частину вказаного майна. З урахуванням зазначеного вище, суд прийшов до висновку, що первісні позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та виселити [PERSON] з житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. Згідно положення ст.141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати по сплаті нею судового збору у розмірі 1073,60 грн. У зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову, витрати понесені [PERSON] відшкодуванню за рахунок відповідача за зустрічним позовом, не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved