Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

Позивач, [PERSON] у липні 2022 року звернулась до суду з позовом про стягнення з [PERSON] матеріального збиту в сумі 2119,12 грн. та моральної шкоди в сумі 175500,00 грн. В обгрунтування позову зазначила, що відповідач 09.06.2021 року о 08 год 00 хв. керував транспортним засобом марки «Ford C-Max» державний номерний знак [NUMBER] на перехресті вулиці Покровської з вулиці Кропивницького в місті Кропивницькому, під час повороту ліворуч не впевнився в безпеці маневру та не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого було порушено пункт 2.3 «б», 18.1 Правил дорожнього руху. В результаті зіткнення позивач отримала легкі тілесні ушкодження та доставлена до медичного закладу. Відповідно до постанови Ленінського районного суду міста Кіровограда від 23 жовтня 2021 року у справі № 405/5552/21 провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Зазначає, що підставою для закриття даного адміністративного провадження стало те, що недотримання посадовою особою, якою було порушено провадження у справі про адміністративне правопорушення, вимог статті 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо змісту протоколу про адміністративне правопорушення. Але під час розгляду даної справи було достеменно встановлено, що відповідач здійснив наїзд на пішохода [PERSON] внаслідок чого отримала тілесні ушкодження у вигляді рани в лівій тім`яно-потиличній ділянці, рани лівого ліктьового суглобу, та була доставлена до медичного закладу. Всі ці обставини спричинили понесення позивачем матеріальних збитків в сумі 2119,12 грн. Окрім матеріальних збитків позивач зазнала і моральної шкоди, яка полягає фізичних та психологічних стражданнях позивача, емоційний та психологічний стан позивача значно погіршився, що мало прояв у фізичних стражданнях, в хвилюваннях, постійному збудженні, безсонні. Крім того, внаслідок отриманих травм позивач змушена була перебувати на лікарняному, тобто був порушений звичайний спосіб життя. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 15 серпня 2022 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено судове засідання (а.с. 30). Через канцелярію Кіровського районного суду міста Кіровограда від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 35878 від 08.12.2022 року) в якому відповідач заперечує проти задоволенню позову. В обгрунтування поданого відзиву відповідач зазначає що під час розгляду справи про адміністратвине правопорушення Ленінським районним судом міста Кіровограда позивач не довела в суді того, що вона отримала травми від контаку з автомобілем. Зазначає, що до позовної заяви не долучено лікарських призначень про необхідність прийому саме тих препаратів, щодо яких позивачем долучено фіксальні чеки про купівлю. Щодо стягнення моральної шкоди зазначає, що в експертному висновку не досліджено медичну карту позивача, так як відсутній опис вказаного документу у дослідницькій частині висновку, що свідчить про формальний підхід експерта та не повноту вказаного висновку. Вказує, що у судовому порядку його не було визнано виним ні у дорожньо-транспортній пригоді яке мало місце 09.06.2021 року, ні за фактом спричинення легких тілесних ушкоджень [PERSON] , а тому відсутні будь які правові підстави для звернення останньої до суду з даним позовом, і просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.33-37). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 19 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.61). Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. В судове засідання призначене на 20 травня 2024 року позивач не з`явилась, представником позивача подано до суду заяву (вх. № 8838 від 29.02.2024 року) про розгляд справи за відсутності позивача та її представника та підтримання позовних вимог (а.с.96-98). Відповідач в судовому засіданні заперчував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необгрунтованість та недоведеність. В судове засідання призначене на 20 травня 2024 року відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву (вх. № 21961 від 25.05.2024 року) про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позову просить суд відмовити (а.с.106). Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Постановою Ленінського районного суду міста Кіровограда від 26 жовтня 2021 року провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] , [INFO] , за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с.6-11). В постанові зазначено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 115836 від 29.07.2021 року [PERSON] 09 червня 2021 року о 08:00 год. керував транспортним засобом марки «Ford C-Max» державний номерний знак [NUMBER] на перехресті вулиці Покровської з вулиці Кропивницького в місті Кропивницькому, під час повороту ліворуч не впевнився в безпеці маневру та не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , в результаті зіткнення [PERSON] отримала легкі тілесні ушкодження та доставлена до медичного закладу, а транспортний засіб отримав механічні пошкодження з матеріальним збитками, чим порушив пункт 2.3 «б», пункт 18.2 Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність згідно статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Разом з тим, судом під час розгляду справи не встановлено, що внаслідок дій водія [PERSON] було спричинено пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. Потерпіла [PERSON] зазначила в суді, що тільки торкнулась автомобіля руками, спричинення пошкодження іншого майна протокол огляду місця події та протокол про адміністративне правопорушення не містить. Таким чином, в протоколі про адміністративне правопорушення мова йде про те, що порушенням Правил дорожнього руху [PERSON] було завдано легких тілесних ушкоджень потерпілій [PERSON] , що є адміністративним правопорушенням, відповідальність за яке передбачена статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, але матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність в діях останнього складу саме даного адміністративного правопорушення. Винуватцями даного виду дорожньо-транспортної пригоди можуть бути як пішоходи, так і водії. Особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілою, свідком надавались суду пояснення з обставин пригоди щодо наїзду на пішохода [PERSON] водієм транспортного засобу марки «Ford C-Max» державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] , в результаті якого потерпілою отримані легкі тілесні ушкодження, однак надання оцінки вказаним поясненням та встановлення причино - наслідкового зв`язку між діями водія та отриманням пішоходом тілесних ушкоджень судом визнається недоцільним в рамках даного провадження за адміністративним правопорушенням, передбаченим статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Отже, сукупність вищенаведених обставин вказує на відсутність в діях [PERSON] об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: порушення водієм Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, що свідчить про те, що посадова особа, яка склала протокол, помилково прийшла до висновку про наявність в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. В матеріалах цивільної справи містяться фіскальні чеки про придбання лікарських засобів (а.с.12). Згідно копії консультативного висновку нейрохірурга лікарні Швидкої медичної допомоги від 09 червня 2021 року [PERSON] встановлено діагноз: відкрита черепно мозкова травма, струс головного мозку, забійна рана волосистої частини голови, забійна рана ліктьового суглоба (а.с.13). Відповідно до висновку Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової психологічної експертизи за заявою [PERSON] № 5078/21-27 від 27.01.2022 року, у потерпілої [PERSON] , за аналізом психологічного дослідження виявлені такі зміни в психоемоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають її повному соціальному функціонуванню як особистості, а саме на фоні тривалого переживання обставин, що виникли внаслідок наїзду 09.06.2021 року о 08:00 год. транспортним засобом марки «Ford C-Max» державний номерний знак [NUMBER] на перехресті вулиці Покровьскої з вулиці Кропивницького в місті Кропивницькому яким керував [PERSON] . Потерпілій [PERSON] , внаслідок викладеної ситуації, яка була психотравмувальною, з психологічної точки зору нанесено страждання (моральна шкода). Згідно зазначеної ситуації психотравмуючий характер обумовлений: сама ситуація для [PERSON] є стресогенно - неочікуваною та екстремальною на фоні прямої загрози життю. Переживання того, що сталось, супроводжувалось інтенсивними емоціями, а саме: потрясінням, розгубленістю, тривогою, порушення психоемоційного стану - створили додаткові перешкоди для її оптимальної життєдіяльності. Рекомендований розмір відшкодування нанесеної [PERSON] моральної шкоди з психологічної точки зору становить 12*1,0*1,5*1,5*(1-0) = 27 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом (а.с. 18-21). Статтею 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої статті 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі Обов`язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків. Нормою частини шостої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Тобто, обставини встановлені рішенням суду не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті ж особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Преюдиціальність дає привілей стороні у справі повторно не доказувати такі факти для обґрунтування своїх позовних вимог, а іншій стороні не дає права спростовувати ці факти іншими засобами доказування. Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У наведених правових нормах мова йде про преюдиційні факти. Преюдиційність (від лат. Praejudicio) у процесуальному праві обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набравшим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових актів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів. Верховний Суд вже неодноразово у своїх постановах зазначав про особливості застосування інститут преюдиції. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова Касаційного господарського суду Верховного Суду від 26.11.2019 року по справі №922/643/19). Правило про преюдицію сприяє додержанню процесуальної економії. Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова Касаційного господарського суду Верховного Суду від 10.12.2019 року по справі №910/6356/19). Отже, дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин (постанова Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 15.10.2019 року по справі №813/8801/14). Преюдиційні обставини обов`язкові для суду навіть якщо він вважає, що вони були встановлені неправильно. Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 19.12.2019 року по справі №520/11429/17). Статус сторін, в якому вони брали участь у іншій справі, не впливає на преюдиційність обставин. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова Касаційного господарського суду Верховного Суду від 19.12.2019 року по справі №916/1041/17). Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова Касаційного господарського суду Верховного Суду від 26.11.2019 року по справі №902/201/19,постанова Касаційного господарського суду Верховного Суду від 15.10.2019 року по справі №908/1090/18). Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі-Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 17.12.2019 року по справі №641/1793/17). Межі преюдиції, умови за наявності яких преюдиційні обставини не потребують доказування. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: 1) обставина встановлена судовим рішення; 2) судове рішення набрало законої сили; 3) у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду С від 11.12.2019 року по справі №320/4938/17). Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 11.12.2019 року по справі №320/4938/17). Отже, постановою Ленінського районного суду міста Кіровограда від 26 жовтня 2021 року чітко встановлено, що в діях [PERSON] відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Під час розгляду справи відносно відповідача щодо вчинення останнім адміністративного правопорушення судом встановлено відсутність в діях [PERSON] об`єктивної сторони адміністративного правопорушення передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Враховуючи вищевикладене, оскільки під час розгляду справи про адміністративне правопорушення в діях відповідача було встановлено відсутність складу адміністративного правопорушення, позивачем на підтвердження обгрунтування звернення до суду з позовом не надано більш жодних належних та допустимих доказів щоб вказували на вину відповідача, а тому позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає таке. Згідно з частинами першою, другою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 вказано, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі статтею 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Звертаючись за захистом своїх прав до суду, саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства. Відповідно до пункту 6 та пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підставою до застосування до спірних правовідносин відповідних положень Цивільного кодексу України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень статтей 76-80 Цивільного процесуального кодексу України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів позивач не надав. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 Цивільного процесуального кодексу України). Враховуючи вищезазначене, суд встановив, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди позивачем не обґрунтовані, останнім не надано будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження порушення прав, свобод чи законних інтересів позивача [PERSON] відповідачем [PERSON] , як і не надано доказів того, що саме з вини відповідача позивач зазнала моральних страждань. Суд звертає увагу позивача що наданий нею експертний висновок про завдання останній моральних страждань не може бути належним та допустимим доказом, оскільки в ньому йдеться про завдання позивачу психоемоційних страждань внаслідок події яка сталась 09 червня 2021 року. Так це дата дорожньо-транспортної пригоди, свідком якої була позивач. Однак, головним фактором при розгляді позовних вимог слугує саме доведеність вини відповідача в тому числі і у завданні позивачу психоемоційних страждань, що останньою не доведено. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо так і всі в сукупності, суд не встановив зі сторони відповідача [PERSON] спричинення позивачу матеріальної та моральної шкоди та розмір такої шкоди, а тому відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частина перша статті 141 Цивільного процесуального кодексу України).

Outcome: dismissed