Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом, в якому зазначив, що 29.04.2014 року між ним та АТ «Банк ренесанс капітал» (правонаступником якого є АТ «Перший український міжнародний банк») укладено кредитний договір, за умовами якого [PERSON] як позичальник отримав грошові кошти в сумі 8788,29 грн. Позивач зауважує, що протягом періоду правовідносин, заснованих на відповідному договорі кредиту, оплата заборгованості ним здійснювалась з врахуванням та за впливом обставин проходження військової служби. У зв`язку із виникненням заборгованості позивачу як позичальнику з боку банківської установи надано інформацію про розмір простроченої заборгованості та порядок її погашення, запропоновано добровільне вирішення питання шляхом сплати частини заборгованості в розмірі 5573 грн. Позивач стверджує, що 28.09.2016 року ним сплачено на користь відповідача 8500,00 грн. в рахунок існуючої заборгованості. При цьому, згідно довідки про стан та історію заборгованості станом на 30.03.2017 року позичальником здійснено сплату платежів за договором кредиту на загальну суму 10230,00 грн., розмір непогашеної заборгованості становить 1565,77 грн. Позивач вказує, що на з`ясування питання наявності заборгованості ним ініційоване звернення до керуючого відділенням банку з метою отримання виписки про кредитному договору, відповідь на яке позивачем не отримано. За результатами звернення до Національного банку України позивачем отримано відповідь із підтвердженням обставин виникнення між [PERSON] та АТ «Перший український міжнародний банк» кредитних правовідносин. Національний банк України повідомив про те, що для врегулювання простроченої заборгованості кредитором було залучено колекторські компанії. Вказуючи на потребу захисту порушеного права та необхідність визнання виконаними зобов`язань за кредитним договором, позивач просить визнати сплаченими зобов`зання перед банком, відсутність права вимагати додаткової оплати з позивача, сплати будь-яких додаткових сум відповідачу. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, додав, що з боку колекторських компаній вчиняється постійний тиск шляхом телефонних дзвоників, направленням СМС повідомлень. За змістом розмов із представниками колекторських компаній слідує, що припиненням вимог про сплату боргу може слугувати лише судове рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності представника сторони на підставі п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України. Судом встановлено наступні обставини. Між позивачем [PERSON] та АТ «Банк ренесанс капітал», правонаступником якого є АТ «Перший український міжнародний банк», укладено договір кредиту № GP-6313929 із сумою кредитування 8788,29 грн. Позивач, звертаючись із вимогами, наведеними у прохальній частині позовної заяви, фактично просить визнати припиненими зобов`язання за відповідним кредитним договором внаслідок виконання зобов`язань з боку позичальника у повному обсязі. Вирішуючи питання обґрунтованості заявлених вимог суд виходить з таких міркувань. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є: договори та інші правочини. У відповідності до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Цивільні правовідносини, що вникли між сторонами, пов`язані із укладенням договору кредиту, який розуміється як прийняття банком або іншої фінансовою установою (кредитодавецем) зобов`язання надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, із зустрічним зобов`язанням позичальника повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Положеннями ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За сферою кредитних правовідносин припинення зобов`язань позичальника пов`язуюєтья з поверненням у передбачений домовленостями учасників строк та спосіб суми кредиту, отриманої позичальником на підставі правочину, сплати відсотків на рівні, обумовленому положеннями договору або, за відсутності таких домовленостей, - за рівнем облікової ставки Національного банку України, сплати інших платежів, згода на які досягалась кредитором та позичальником. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Розподіл тягаря доведення обставин між сторонами неодмінно пов`язується зі сферою виникнення спору, регулюючими такі відносини нормативними актами, розумною або передбачуваною можливість сторони забезпечити подання доказів у спосіб самостійного набуття чи судового витребування. В даному випадку суд вважає необхідним звернути увагу на особливому уразливому становищі позичальника як отримувача послуг, що надаються банком, в розрізі можливості надати документи на підтвердження умов укладеного договору, погодженого сторонами порядку повернення коштів, відомостей про рух коштів по рахунку в доведення або спростування відомостей про надходження коштів в оплату заборгованості. У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 зазначено, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Досліджені в судовому засіданні докази вказують на внесення 28.09.2016 року позичальником коштів в сумі 8500,00 грн. на рахунок в АТ «Перший український міжнародний банк». Згідно довідки про стан та історію заборгованості станом на 30.03.2017 року позичальником здійснено сплату платежів за договором кредиту на загальну суму 10230,00 грн., розмір непогашеної заборгованості становить 1565,77 грн. Зміст довідки не відтворює відомостей про надходження коштів в період віересня 2016 року на погашення заборгованості. Не є зрозумілим повідомлення Національного банку України про наявність індивідуальної пропозиції для позичальника з прощенням боргу в разі оплати 250,00 грн. Відповідачем як фінансовою установою, що згідно господарської діяльності зобов`язана забезпечити збереження та контроль укладених із позичальниками договорів кредиту, здійснювати обслуговування рахунків, відкритих на забезпечення виконання їх умов, в тому числі через формування та ведення бухгалтерсько-облікових даних по фінансових операціях, не надано кредитний договір, виписку по рахунку, розрахунок заборгованості. Оцінені в їх окремому, а також взаємному значенні докази вказують на фактичне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, що є підставою припинення зобов`язань згідно положень ст. 599 ЦК України. Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У разі, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити в рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Особливість спорів про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань полягає в тому, що позивач просить суд підтвердити (визнати) існуючий стан прав і обов`язків у договірних відносинах з іншою стороною для правової визначеності сторін договору в цих відносинах, однакового розуміння ними своїх прав та обов`язків за цим договором. Способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача. Подібні висновки сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20). Виходячи із конкретних обставин цієї справи, обраний позивачем спосіб захисту порушеного інтересу як визнання зобов`язань припиненими є ефективним у правовій визначеності щодо належного виконання ним зобов`язань за цим договором, а тому такі вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved