Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (надалі за текстом - відповідач), про скасування постанови про накладення арешту на майно. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що позивачем відповідно до договору купівлі продажу транспортного засобу № 5972/20/004298 від 01.04.2020 року було придбано автомобіль Toyota RAV 4,2008 року випуску [NUMBER] , власником якого був [PERSON] . Відповідно до бази даних ARMOR [PERSON] помер [INFO] . Після придбання даного транспортного засобу, позивач звернувся до ТСЦ у Вінницькій області щодо оформлення технічного паспорту та отримання державних номерних знаків на належне йому авто. В даній процедурі позивачу було відмовлено, оскільки, як повідомив адміністратор на дане авто було накладено арешт, жодних витягів останній не отримав, а лише отримав усну відповідь. Разом з тим, відповідно до відповіді від 02.10.2023 року РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві позивачу було повідомлено, що в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів на транспортному засобі TOYOTA RAV 4, 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , значиться обмеження «АРЕШТ, ЗАБОРОНА НА ВІДЧУЖЕННЯ», постанова №696/6 від 27.05.2014 року, поставив: ВДВС ПОДІЛЬСЬКОГО РУЮ МІСТА КИЄВА, примітки пост. 1899 від 27.09.2013 року ВП [NUMBER]. Листом відповіддю відповідача, на прохання надати матеріали виконавчого провадження, а саме постанову про відкриття виконавчого провадження, постанову про арешт майна, та повідомити про хід виконавчого провадження, позивачу було відмовлено, оскільки останній не був стороною виконавчого провадження. Наявність зазначеного арешту на майно порушує права позивача як нового власника рухомого майна. Більше того, оскільки [PERSON] помер, то таке виконавче провадження повинно було бути завершено, і вчинено дії щодо зняття арешту з майна. У зв`язку з чим, позивач вимушений звертатись до суду з даним позовом. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20.03.2024 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрошеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у ньому. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, будь яких заяв або клопотань до суду не подавав.? Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачем відповідно до договору купівлі продажу транспортного засобу № 5972/20/004298 від 01.04.2020 року було придбано автомобіль Toyota RAV 4 2008 року випуску [NUMBER] , власником якого був [PERSON] (а.с. 10-11). Відповідно до бази даних ARMOR [PERSON] помер [INFO] (а.с. 15). Відповідно до відповіді від 02.10.2023 року РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві позивачу було повідомлено, що в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів на транспортному засобі TOYOTA RAV 4, 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , значиться обмеження «АРЕШТ, ЗАБОРОНА НА ВІДЧУЖЕННЯ», постанова №696/6 від 27.05.2014 року, поставив: ВДВС ПОДІЛЬСЬКОГО РУЮ МІСТА КИЄВА, примітки пост. 1899 від 27.09.2013 року ВП [NUMBER] (а.с. 16). Листом відповіддю відповідача, на прохання надати матеріали виконавчого провадження, а саме постанову про відкриття виконавчого провадження, постанову про арешт майна, та повідомити про хід виконавчого провадження, позивачу було відмовлено, оскільки позивач не був стороною виконавчого провадження (а.с. 12-13). Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, серед іншого, припинення дії, яка їх порушує. Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини встановлені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15 березня 2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У своїх рішення Європейський суд з прав людини наголошував, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними засобами і тією метою, на яку спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними меті їх застосування. Підставою даного позову позивач визначив наявність арешту, накладеного на майно, що перешкоджає йому розпоряджатися вказаним майном. Отже, даний позов спрямовано на захист цивільних прав позивача, пов`язаний з захистом права власності на належне йому майно. При цьому, належним законним способом захисту, здатним забезпечити відновлення порушеного права позивача на арештованого майна, є скасування накладеного на майно арешту в судовому порядку, а тому, зі скасуванням арешту судом зникнуть перешкоди для реалізації позивачу права власності на майно. Для з`ясування конкретних підстав для накладення та скасування арешту представником позивача направлялись адвокатські запити до відділу примусового виконання рішень, проте, будь-які законні підстави накладення арешту та його чинності на теперішній час не отримано, як і будь-яких роз`яснень стосовно наявності у Державному реєстрі транспортних засобів відомостей щодо правової підстави наявності у реєстрах записів про арешт майна, право на яке належить позивачу, як і не виявилось за можливе отримати копію постанови про арешт майна. Відтак, на теперішній час наявна суперечлива інформація з приводу перебування майна під арештом, що унеможливлює позивачу реалізації її прав щодо майна, обумовлюючи необхідність у зверненні до суду для захисту порушеного права шляхом скасування арешту в судовому порядку на підставі ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що на даний час існує потреба в арешті майна . Незважаючи на це, арешт на майно не знято, що за таких умов порушує права позивача, внаслідок чого останній позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися зазначеним майном. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. У свою чергу, доводи позивача підтверджені належними та допустимими, в розумінні ЦПК України, доказами. За вказаних обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для продовження існування вказаного обтяження, як і відсутність правових підстав для обмеження правомочностей власника. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved