Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

В грудні 2022р. позивачка [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просила суд: - відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету моральну шкоду у розмірі 1500000,0 грн., завдану позивачці процесуальними діями Печерського районного суду м. Києва при розгляді справи № 757/126/22-к, незаконність якої підтверджується тим, що вони мають ознаки тяжкого злочину, передбачених ч. 4 ст. 382 КК України, та ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356 і ч. 1 ст. 366 КК України, в результаті чого було порушено її право на «ефективний засіб правового захисту в національному органі» (ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), що в свою чергу підриває принцип верховенства права, зазначеного в ст. 8 Конституції України. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовували тим, що слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва під час розгляду справи № 757/126/22-к, їй була завдана моральна шкода, яка полягає в незаконності дій слідчого судді Вовка С.В. зазначеного районного суду м. Києва, що підтверджується тим, що ці дії мають ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 366 і ч. 4 ст. 382 КК України. Розпорядженням Голови Печерського районного суду м. Києва від 10 січня 2024р., вих. № 757/19434/23-ц, на підставі п. 2) ч. 1, ч. 4 ст. 31 ЦПК України, матеріали цивільної справи № 757/19434/23-ц передані за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 січня 2024 р. визначено головуючого - суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2024р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 04 квітня 2024р. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. До судового засідання стороною позивача було подано заяву до суду про розгляд справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав наведених у позові. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, в судове засідання представник відповідача, не з`явився, поважності причин неявки суду не повідомив. У встановлений судом строк, стороною відповідача відзив на позов не подавався. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Вовка С.В. по справі № 757/54851/21-к від 26 січня 2022р., скаргу [PERSON] на бездіяльність Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою про вчинення кримінального правопорушення - залишено без задоволення. Так, зазначеної ухвалою слідчого судді було встановлено: «…Заява або повідомлення про вчинення кримінального правопорушення повинна містити об`єктивні дані, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину. Враховуючи викладене, в поданій [PERSON] заяві не наведено об`єктивних даних та не подано доказів, які свідчили б про ознаки кримінальних правопорушень про які заявник зазначає в своїй скарзі…». Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022р. по справі № 757/54851/21-к, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2022р. про відмову у задоволенні її скарги на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою про вчинення кримінального правопорушення, без зміни. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва умисно не застосував положення КПК України, щодо розгляду даної категорії скарг, вніс завідомо неправдиві відомості, чим порушив права позивачки, зазначені в ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження» та в результаті саме Печерським районним судом м. Києва, зазначеними діями завдано їм моральну шкоду, яку вони оцінюють в 1500000,0 грн. Відповідно до положенням ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги сторона позивачів посилалася на спричинення моральної шкоди, яка виявилась у порушенні права сторони позивачів на ефективний засіб правового захисту в національному органі, що надає право на її захист шляхом відшкодування моральної шкоди. Частиною 1 ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. У пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. За таких обставин належним відповідачем у цих спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017р. у справі № 6-3139цс16, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2018р. у справі № 61-1091св17, а також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 08 травня 2018р. у справі № 14-90цс18 та від 21 листопада 2018р. у справі № 14-399 цс18. Водночас, реалізація позивачкою свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки постановлена слідчим суддею ухвала по справі № 757/126/22-к від 26 січня 2022р. є такою, що набрала законної сили, не скасована, рішення про притягнення судді першої інстанції до відповідальності за ухвалення такого рішення стороною позивача протягом всього часу розгляду справи в суді надано не було. Отже, сторона позивача просить суд відшкодувати моральну шкоду завдану незаконними діями слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, адже, на думку сторони позивача зазначена вище ухвала суду по справі № 757/126/22-к є незаконною та такою, що порушує її права. Будь-яких доказів визнання зазначеного судового рішення незаконним стороною позивача, в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, до суду надано не було. Суд не може розглядати, переглядати, або піддавати сумніву законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) судді/суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, адже перевірятися така законність має за межами передбаченого законом процесуального контролю. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено наявність моральної шкоди завданої слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва, та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Таким чином, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову. Так, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed