Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач звернувсь до Миронівського районного суду Київської області з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та мають спільну неповнолітню дитину: [PERSON] , 2011 року народження. Спільне життя не склалось, неповнолітня дитина залишилась проживати разом з нею та перебуває на її утриманні. За рішенням суду з відповідача стягнені аліменти в розмірі частини доходу. Виконавчий лист поданий для примусового виконання до виконавчої служби. На даний час дитині виповнилось вже 12 років та додаткові витрати зростають з дорослішанням дитини. Донька має нормальний розмір, носить білизну, шкарпетки, одяг, має інші потреби, які відповідають, як то засоби гігієни, доглядова косметика, штучні прикраси. Більшість доказів витрат вона не має, оскільки сподівалась на допомогу відповідача. Але має невеликий дохід та не має можливості покрити всі витрати на дитину. \~ \~ \~ \~Так, через військову агресію, постійні ракетні атаки, вона разом з дитиною вимушено залишила м.Боярка та перемістилась проживати в м.Миронівку, де отримала відповідний статус. У місті свого житла не має, тому за оренду сплачує щомісяця 3000 грн. \~ \~ \~ \~Вказала, що дитина має хвороби та перебуває на обліку в кабінеті лікаря-ендокринолога. За рекомендацією лікарів дитина приймає на постійній основі ліки та вітаміни, має різноманітне харчування з урахуванням дієти №8, притримується рухливого способу життя. Також дитина періодично хворіє на ГРВІ та потребує додаткових витрат на лікування в розмірі 1309,35 грн. \~ \~ \~ \~ [PERSON] також має хист до іноземних мов, тому дитина відвідує уроки англійської мови та загальні витрати складають 7\~741 грн. (щомісячно біля 4000 грн.). Значні матеріальні витрати вона несе для підготовки дитини до навчального року: витрати на канцелярські товари 2178 грн., на придбання одягу, білизни 13\~181 грн. На святкування дня народження дитини витратила 4533 грн. Інші додаткові витрати на дитину склали 4\~982,25 грн. Загальна сума додаткових витрат на дитину складає 26\~180,25 грн. Батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а тому половину витрат в розмірі 13\~090 грн. має компенсувати їх. Відповідач добровільно додаткові витрати на дитину не покриває, сплачує лише аліменти. Але має стабільний дохід, задовільний стан здоров`я, тому може сплатити такі витрати. Просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрат на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 13\~090 грн. Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2023 року позовну заяву передано для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2023 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14 лютого 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач [PERSON] вказав, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі та має на утриманні ще одну малолітню дитину [PERSON] , 2019 року народження, дружину інваліда 2 групи та непрацездатних батьків. За рішенням суду спочатку він сплачував аліменти в розмірі 1000 грн., а з липня 2022 року частину його доходу. Заборгованості по сплаті аліментів не має. Також він сплачує додаткові витрати на дитину, про що позивачка вказала у позовній заяві. Також [PERSON] подала ще три позови про стягнення додаткових витрат на дитину (справи 371/1361/22, 369/22093/23, 371/1600/23) та за рішенням суду з нього вже стягнуто додаткові витрати в розмірі 6\~136,41 грн. Вказав, що позивачка проживає без реєстрації в житловому будинку, який належить їй на праві власності в с.Яхни Обухівського району. А він проживає в прикордонному районі Чернігівської області, який постійно обстрілюється, тому не може взяти до себе доньку. Він працює та має дохід. З даного доходу сплачує аліменти, комунальні витрати, за харчування дитини в садочку. Його дружина має стійкі хронічні захворювання, зокрема онкологію, тому вимушена лікуватись. Він також проходить періодично лікування. Вважає заявлені [PERSON] додаткові витрати не додатковими, а по суті є поточними витратами, які мають покриватись сплаченими аліментами. Просив відмовити у задоволенні позову. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явились. Подали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Просили суд задоволити позов. У судове засідання відповідач та представник відповідача не з`явились. Подали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти позову заперечували. Просили позов задоволити з урахуванням поданого відзиву. У відповідності до ч. 5 ст.\~268\~ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у\~статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 1 б липня 2015 Року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111 /04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. При розгляді справи судом встановлено, що батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . З пояснень сторін встановлено, що після припинення спільного проживання, неповнолітня дитина залишились проживати разом з матір`ю [PERSON] батько сплачує кошти на утримання дитини. Але, на думку позивачки, в недостатньому розмірі та не регулярно, не покриває всіх витрат на дитину, які є додатковими та не включаються в аліменти. З реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Миронівського районного суду Київської області від 13 липня 2022 року стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини його доходу до досягнення повноліття дитиною, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (справа 371/369/22). З пояснень позивача та відповідача встановлено, що [PERSON] сплачує на утримання дитини аліменти за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджені аліменти на дитину, зобов`язаний брати участь в додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Ці положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18), в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 201/15248/16-ц, від 25 березня 2020 року в справі № 165/2594/17 (провадження № 61-44526св18). Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 травня 2018 року у справі № 61-15690св18. Звертаючись до суду з даним позовом, як додаткові витрати позивачка вказала: відвідування лікаря, курси англійської мови, придбання одягу, канцелярських товарів, які не є додатковими витратами на дитини. Позивачка не надала доказів того, що ці витрати, пов`язані з розвитком особливих вмінь та навичок дитини. У поданих скріншотах переписки міститься інформація лише про уроки та їх оплату, а не йде мова про талант дитини та необхідність вкладення додаткових коштів у розвиток таких вмінь. Інші чеки надані суду в поганій якості та/або з яких неможливо встановити коли купується, для чого, ким (а.с.52, 46, 38, 39). Щодо святкування дня народження дитини, суд також вважає такі витрати не додатковими, в розумінні ст.185 СК України. А це витрати, які батьки за можливості можуть нести на дитину. Посилання на те, що батько не вітає дитину на день народження, а тому зобов`язаний компенсувати витрати на свято, суд оцінює критично. Так, кожен з батьків, витрачаючи кошти на дитину, має враховувати не лише власні бажання, а й можливості іншого нести витрати в аналогічному розмірі. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами на даний час склались вкрай напружені відносини, в тому числі щодо участі батька в житті дитини. При вирішенні спору суд враховує, що спочатку з відповідача стягнені аліменти в розмірі 1000 грн. (рішення Новозаводського районного суду м.Чернігів від 30 травня 2017 року справа 751/1764/17), а на час вирішення спору частини всіх доходів відповідача (рішення Миронівського районного суду Київської області від 13 липня 2022 року справа 371/369/22). При вирішенні саме цих спорів суд з`ясовує витрати, які несуть батьки на утримання дитини. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суд враховуватиме, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. У зв`язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed