Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

21.02.2024 року [PERSON] через представника адвоката Бойко Яну Романівну звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, а саме суми позики в розмірі 277893 грн., інфляційні втрати в сумі 101895,33 грн., 3% річних в сумі 19913,81 грн., а всього 399702,14 грн. Позов мотивовано тим, що 21.05.2021 року між [PERSON] чем та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позичальник [PERSON] отримала, а позикодавець [PERSON] передав позичальникові грошову суму в розмірі 198500 грн., що на день передачі відповідала 7218 доларів США за середнім курсом їх продажу комерційними банками міста Бобринець. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. За умовами п.2 Договору позики, договір є безпроцентним, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено до 01.10.2021 року та (або) не пізніше ніж за тридцять календарних днів після вимоги Позикодавця. При цьому повна сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 7218 доларів США за середнім курсом їх продажу комерційними банками міста Бобринець (за вибором Позикодавця) на день передачі грошей. 30.08.2022 року адвокатом Бойко Яною Романівною було направлено претензію на адресу [PERSON] , однак поштове відправлення з претензією повернуто за зворотною адресою (за закінченням встановленого терміну зберігання). Відповідач суму позики, яка в еквіваленті до суми 7218 доларів США станом на 19.02.2024 року становить 277893 грн., не повернув. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за вищевказаним договором позики позивач просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 21.05.2021 року, який складається станом на 19.02.2024 року з суми позики - 277893 грн., інфляційні втрати - 101895,33 грн., 3% річних - 19913,81 грн., а всього 399702,14 грн. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25.03.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.22-23). Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним\~чином.\~Представник позивача\~адвокат Бойко\~Яна Романівна\~подала до\~суду клопотання\~про проведення\~розгляду справи\~без участі\~позивача та\~його представника,\~позовні вимоги\~підтримують у\~повному обсязі\~та просять\~їх задовольнити(а.с.72). Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача адвокат Пономарьов Олег Валентинович подав клопотання про розгляд справи за відсутності сторони відповідача (а.с.61). Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення в повному обсязі позову, однак визнано укладення вказаного договору позики та отримання коштів в сумі 7218 доларів США. В прохальній частині відзиву просив відмовити в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних. Відзив мотивований тим, що інфляційні втрати та 3% річних стягненню не підлягають посилаючись на пункти 15, 18 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у зв`язку із звільненням позичальника від відповідальності через запровадження на території України карантину з 12 березня 2020 року, який був скасований 01 липня 2023 року та введенням на території України Указом Президента України воєнного стану 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та триває на даний час. Також посилається на те, що витрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені шляхом застосування еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США (а.с.35-40). 22.05.2024 року через систему електронного суду від представника відповідача надійшла заява [PERSON] від 20.05.2024 року про визнання позову в частині позовних вимог та розгляд справи за її відсутності, в якій вона визнала позов в частині вимог про стягнення коштів в сумі 7218 доларів США по курсу зазначеному в позовній заяві (а.с.59). Суд, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.05.2021 року між [PERSON] чем, іменований надалі як позикодавець, та [PERSON] , іменований надалі як позичальник, укладено договір позики, відповідно до пункту 1 умов якого позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошову суму в розмірі 198500 грн., що на день передачі відповідала 7218 доларів США за середнім курсом їх продажу комерційними банками міста Бобринець. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. За умовами п.2 Договору позики, договір є безпроцентним, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено до 01.10.2021 року та (або) не пізніше ніж за тридцять календарних днів після вимоги Позикодавця. При цьому повна сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 7218 доларів США за середнім курсом їх продажу комерційними банками міста Бобринець (за вибором Позикодавця) на день передачі грошей; виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою у межах міста Бобринець Кіровоградської області, за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною позикодавцем (а.с.4). 30.08.2022 року адвокатом Бойко Яною Романівною в інтересах [PERSON] було направлено претензію на адресу [PERSON] про повернення суми позики, однак поштове відправлення з претензією повернуто за зворотною адресою (за закінченням встановленого терміну зберігання), що підтверджується копіями претензії, опису цінного листа з накладною УКРПОШТА від 30.08.2022 року №2501404558001 та конверта з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 5, 6, 7). Отже, зі змісту договору позики, зокрема пункту 1 слідує, що передача суми позики здійснена позикодавцем [PERSON] позичальнику [PERSON] до підписання цього договору. Пунктом 6 договору позики передбачено, що після повернення боргу позикодавцем буде видано позичальнику власноручну розписку про одержання грошей. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина перша та друга статті 207 ЦК України передбачають, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до\~ст.545\~ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частин першої-третьої статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Факт існування між сторонами договірних відносин щодо надання грошових коштів у борг знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи. Строк повернення боргу за договором позики наступив 01.10.2021 року, однак відповідач взяте на себе грошове зобов`язання в передбачений договором строк не виконав, тим самим порушив умови договору та вимоги вище наведених норм закону. Враховуючи, що під час розгляду справи підтверджені та не спростовані відповідачем обставини про наявність договірних зобов`язань між сторонами, беручи до уваги, що відповідач погодився на умови договору під час отримання позики (обов`язок повернення), протягом встановленого терміну за договором позику не повернув, тому є підстави вважати, що зобов`язання відповідача перед позивачем порушені. Зважаючи на викладене, оцінюючи належність доказів по справі, обставини на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, визнання відповідачем позову в частині вимоги про стягнення суми позики, суд дійшов висновку, що позовна вимога в частині стягнення суми позики підлягає задоволенню та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму основного боргу в розмірі 277893 гривень 00 коп. за договором позики від 21.05.2021 року. Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, у подальшому дію воєнного стану було неодноразово продовжено, він триває і станом на час розгляду даної справи. Відповідно до п.18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що законодавець звільнив позичальника за договором позики від відповідальності визначеної статтею 625 цього Кодексу, тобто від зобов`язання сплачувати кредитору суму боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Сума позики в еквіваленті 7218 долларів США станом на останній день виконання грошового зобов`язання тобто 01.10.2021 складає 193081,5 грн. (7218 долларів США ? 26,75 грн. (середній курс продажу долларів США комерційними банками міста Бобринець станом на 01.10.2021) = 193081,5 грн.) Отже, 3% річних за період з 02.10.2021 по 23.02.2022 складає 8073,74 грн. Таким чином, за розрахунком суду з відповідача підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми за період з 02.10.2021 року по 23.02.2022 року в розмірі 8073 грн. 74 коп. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що інфляційні втрати та три проценти річних, заявлені зокрема за період, який стосується періоду дії в країни воєнного стану, а саме три відсотки річних за період з 24.02.2022 року по 19.02.2024 року, та інфляційні втрати за період з 24.02.2022 року по лютий 2024 року, відтак позов в цій частині не підлягає задоволенню. Суд відхиляє посилання відповідача на пункт 15 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України як підставу для звільнення від стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, визначених статтею 625 цього Кодексу з огляду на наступне. Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16 червня 2020 року №691-IX, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) доповнено пунктом 15. Так, згідно пункту 15 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Отже, зі змісту пункту 15 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України вбачається, що її положення не звільняють відповідача від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу у виді інфляційних втрат та трьох процентів річних. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Така позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 27\~січня 2016\~рокуу справі за № 6-771цс15. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення інфляційних нарахувань по даному договору є необґрунтованими, оскільки борг перераховано по гривневому еквіваленту суми в доларах США - 7218, а індекс інфляції може застосовуватись до гривні, а не до іноземної валюти, в якій перераховано боргові зобов`язання відповідача, а втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, а саме в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми основного боргу в розмірі 277893 грн. 00 коп. та трьох процентів річних від простроченої суми за період з 02.10.2021 року по 23.02.2022 року в розмірі 8073 грн. 74 коп., а всього 285966 грн. 74 коп. за договором позики від 21.05.2021 року. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У частинах четвертій-шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача надано: клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу (а.с.63); копію договору №19 про надання правової допомоги від 19.02.2024 року, яким сторонами визначено розмір винагороди адвоката в сумі 10000 грн. (а.с.65); копію акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 22.05.2024 року яким визначено розмір гонорару за надання правничої правової допомоги в сумі 10000 грн. (а.с.66); звіт детального опису робіт (наданих послуг) про виконану роботу (надані послуги) адвокатом Бойко Я.Р. (а.с.67). На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу стороною відповідача надано: заяву про розмір судових витрат в сумі 20000 грн. на професійну правничу допомогу (а.с.54-55); копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 19.05.2023 року (а.с.55-56); копію додаткової угоди №2 до вказаного договору від 25.03.2023 року, яким сторонами визначено вартість послуг з представництва в Бобринецькому районному суді Кіровоградської області в фіксованому розмір 20000 грн. (а.с.56-57); копію акту приймання-передачі №2 наданої правової допомоги (а.с.57-58); копію рахунку №2/20/24 від 20.05.2023 року, складеного адвокатом Пономарьовим О.В. (а.с.58). З урахуванням\~вимог статей\~137,\~141\~ЦПК України,\~а саме\~критерію реальності\~наданих адвокатських\~послуг,\~розумності їхнього\~розміру,\~конкретних обставин\~справи,\~з урахуванням\~її складності,\~необхідних процесуальних\~дій сторони,\~оцінивши надані\~позивачем докази\~на підтвердження\~факту понесених\~витрат на\~правничу допомогу,\~суд дійшов\~висновку,\~що склад\~та розмір\~витрат на\~професійну правничу\~допомогу становить\~по 10000\~гривень для\~позивача та\~відповідача,\~який є\~співмірним зі\~складністю справи,\~часом,\~витраченим адвокатом\~на надання\~послуг з\~правової допомоги\~та їх\~обсягом,\~значенням справи\~для сторони.\~Такий розмір\~витрат на\~професійну правову\~(правничу)\~допомогу відповідає\~критерію реальності\~таких витрат,\~розумності їхнього\~розміру та принципу справедливості. Положення ст. 142 ЦПК України до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки відповідач згідно заяви (а.с.59) визнала позов частково після початку розгляду справи по суті. На користь [PERSON] із [PERSON] підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 7154 грн. (71,54% від 10000), що буде відповідати задоволенню позовних вимог позивача. На користь [PERSON] із [PERSON] підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 2846 грн. (28,46% від 10000), що буде відповідати задоволенню позовних вимог позивача. Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України\~при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених\~вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку, сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Отже, суд вважає, що [PERSON] зобов`язана сплатити на користь [PERSON] різницю суми витрат на правничу допомогу у розмірі 4308 грн. (7154 грн. - 2846 грн.). Також, у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 2859 грн. 88 коп.

Outcome: partial