Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Локомотивного депо ст. ім. Т.Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та моральної шкоди в зв`язку з її невиплатою. В обґрунтування позову зазначив, що він з 06.05.2015 працював на посаді муляра 3 розряду у господарсько-побутовому цеху «Локомотивного депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 24 травня 2017 року його було звільнено із займаної посади за угодою сторін. Позивач стверджує, що з ним не було проведено розрахунку при звільненні у повному обсязі, а саме при звільненні йому не були виплачені допомога з тимчасової втрати працездатності, відпускні та кошти, виплата яких передбачена колективним договором. Так, він у період з 07.03.2017 по 21.04.2017 перебував на лікуванні внаслідок одержання травми на виробництві, однак йому не були виплачені кошти по тимчасовій непрацездатності незважаючи на те, що листки непрацездатності були передані ним до бухгалтерії роботодавця. Комісія по соціальному страхуванню локомотивного депо повідомлення про відмову у призначенні допомоги протягом встановленого 5 денного терміну йому не направляла і лише листом від 12.07.2017 проінформувала його про наявність протоколів засідання комісії, якими йому відмовлено у призначенні допомоги у зв`язку з тим, що травму він отримав перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Оскільки у лікарняних листках відсутні дані про його перебування в стані алкогольного сп`яніння, вважає що роботодавцем безпідставно не виплачена допомога по тимчасовій втраті працездатності. Наслідком невиплати допомоги по тимчасовій втраті працездатності йому не було доплачено 1050,86 грн. відпускних за робочий період з 2016-2017 років, у відпустці він перебував з 25.04.2017 по 23.05.2017. Крім того, на день звільнення йому безпідставно не було виплачено допомогу на оздоровлення при виході у щорічну відпустку у розмірі не менше 50% тарифної ставки або посадового окладу на суму 3477,18 грн, виплата якої передбачена колективним договором, затвердженим конференцією трудового колективу\~ 28.01.2011. Оскільки ним було отримано травму на виробництві, у зв`язку з якою він перебував на лікуванні, роботодавець зобов`язаний був також виплатити йому 10138,56 грн додаткових витрат на лікування за період перебування на лікарняному від 1 до 2 місяців у розмірі 1,5 щомісячного заробітку та 20% від 1,5 середньомісячного заробітку на кожного утриманця, що також передбачено колективним договором Враховуючи наведене позивач зазначив, що на час його звільнення до сплати йому належали кошти в сумі 22841,78 грн. Відповідачем 04.08.2017 на його рахунок було перераховано 1024,58 грн, які не відповідають сумі заборгованості.\~\~\~ У зв`язку з наведеним [PERSON] просив визнати незаконним рішення комісії із соціального страхування про відмову у виплаті йому допомоги з тимчасової втрати працездатності; зобов`язати відповідача нарахувати йому тимчасову допомогу по втраті працездатності за період з 07.03.2017 по 12.03.2017 та подати до Одеської міжрайонної виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності заяву-розрахунок з нарахованими сумами матеріальної допомоги з тимчасової втрати працездатності за період з 13.03.2017 по 21.04.2017; стягнути з відповідача 22841,78 грн заборгованості із заробітної плати, 22615,84 грн середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку за період з 25.05.2017 по 18.10.2017 та 10000 грн моральної шкоди. В ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги в частині заявлених матеріальних вимог та просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 43754,19 грн, розрахованої з урахуванням індексу споживчих цін, а також 465614,82 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 25.05.2017 по 28.02.2023 з урахуванням індексу споживчих цін. Крім того, [PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь 50000 грн моральної шкоди, завданої внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати. Позивач також уточнив п. 4 позовних вимог та просив зобов`язати відповідача подати до правонаступника відповідної виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності заяву-розрахунок з нарахованими сумами матеріальної допомоги з тимчасової непрацездатності за період з 13.03.2017 по 21.04.2017. 26.03.2018 до суду надійшов відзив ПАТ «Українська залізниця», у якому відповідач позов не визнав та зазначив, що позивач був прийнятий на посаді муляра в господарсько-побутовий цех локомотивного депо ім. Т. Шевченка. З ним були проведені всі необхідні інструктажі, він також пройшов перевірку по питанням з охорони праці.\~\~ 07.03.2017 внаслідок порушення позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку, вимог посадових інструкцій\~ та Закону України Про охорону праці, з ним стався нещасний випадок. Комісія з розслідування нещасних випадків на виробництві склала акт за формою Н-5, з якого вбачається, що позивач самостійно, без дозволу майстра, підійшов до працюючого верстату, взявся за край фанери, внаслідок чого його рука потрапила до фугувального барабану і він отримав травму фаланг пальців лівої руки.\~ В ході проведення розслідування цього нещасного випадку з метою встановлення причин, що сприяли його виникненню, було встановлено, що в крові позивача був наявний етиловий спирт в концентрації 1,03 проміле.\~ 24.04.2017 за грубе порушення виробничої дисципліни, порушення п.5.12 Правил внутрішнього трудового розпорядку позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану. Позивач не оскаржив вказаний наказ, фактично визнавши своє перебування на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння. Відповідно до положень ст. 23 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування допомога по тимчасовій непрацездатності не надається у разі тимчасової непрацездатності у зв`язку із захворюванням або травмою, що сталися внаслідок алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння або дій, пов`язаних з таким сп`янінням. Крім того, факт вживання алкоголю [PERSON] не заперечував. 24.05.2017 позивачем було подано заяву про звільнення за згодою сторін. Відповідно до розрахунку за травень 2017 року було встановлено, що позивачу належить внести на рахунок підприємства заборгованість в сумі 43,34 грн за спецодяг, який йому було видано на початку 2017 року. Вказана сума коштів була внесена позивачем на рахунок підприємства без будь-яких заперечень. 04.08.2017 позивачу було виплачено 1023,58 грн. винагороди за підсумками 2016 року. Оскільки вказана виплата не є обов`язковою та виплачується на підставі рішення правління за наслідками роботи підприємства протягом визначеного періоду, її нарахування та виплата не є обов`язковою і проводиться лише на підставі рішення правління. Оскільки заявлені відповідачем вимоги з підстав порушення розрахунку при звільненні є безпідставними, відсутні\~ підстави для стягнення і моральної шкоди. У відзиві на заяву про збільшення позовних вимог відповідач висловив свої заперечення та вказав, що постановою Черкаського апеляційного суду встановлено факт, що однією з причин настання нещасного випадку з позивачем є алкогольне сп`яніння. На лікарняних листках також міститься відмітка про те, що позивач на момент отримання травми перебував у стані алкогольного сп`яніння. Відповідно, відмова у оплаті вказаних лікарняних листах є правомірною. Оскільки позивачем було правомірно відмовлено у оплаті лікарняних листків, то сума відпускних за час перебування позивача у відпустці була нарахована вірно і виплачена своєчасно. Щодо виплати одноразової допомоги на оздоровлення, то відповідач зазначив, що згідно умов колективного договору така допомога не виплачується\~ працівникам, які допустили прогул, крадіжку, появу на робочому місці у нетверезому стані. Оскільки позивачу було оголошену догану за появу на робочому місці у нетверезому стані і наказ про оголошення не скасований, одноразова допомога не підлягає виплаті. Щодо виплати одноразової допомоги в разі нещасного випадку на виробництві, то відповідач вважає, що на момент звільнення [PERSON] він на таку допомогу не мав права, оскільки на той час був чинний, ніким не скасований акт проведення розслідування нещасного випадку, якими даний випадок було визнано таким, який не пов`язаний з виробництвом. Лише постановою Черкаського апеляційного суд від 20.09.2022 було встановлено факт одержання позивачем травми на робочому місці таким, що пов`язаний з виробництвом. Однак станом на 20.09.2022 позивач уже не був працівником локомотивного депо ст. ім. Т. Шевченка. Відповідно, на нього не розповсюджувалась дія колективного договору. Решта заперечень відповідача аналогічна запереченням, що містяться у відзиві. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2017 справу було передано на розгляд судді Опалинської О.П. Ухвалою від 31 жовтня 2017 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду. Ухвалою від 31 січня 2018 року суд замінив відповідача у справі на АТ «Укрзалізниця». Ухвалою від 28 серпня 2020 року суд зупинив провадження у справі до розгляду Смілянським міськрайонним судом Черкаської області справи №703/3207/17 за позовом [PERSON] до АТ «Укрзалізниця» про визнання факту каліцтва таким, що пов`язаний із виробництвом та стягнення моральної шкоди. У зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Опалинської О.П. протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2021 справу було передано на розгляд судді Ігнатенко Т.В. Ухвалою від 05 жовтня 2021 року суд відновив провадження у справі та постановив розгляд справи\~ проводити повторно за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 16 листопада 2021 року суд зупинив провадження у справі до набрання законної сили рішенням Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в справі №703/3207/21. За рішенням зборів суддів протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 квітня 2022 року справу передано на розгляд судді Биченка І.Я. Ухвалою від 18 листопада 2022 року суд відновив провадження у справі та постановив повторно розпочати розгляд справи по суті. В судове засідання, що відбулось 13.05.2024, сторони не з`явились, подали заяви, у яких просили розгляд справи провести у їх відсутності. В судовому засіданні, що відбулось 16.06.2023, позивач підтримав позов та просив його задовольнити з наведених в ньому підстав. Додатково зазначив, що стан алкогольного сп`яніння не пов`язаний з отриманою ним травмою на виробництві, оскільки за рішеннями судів причинами нещасного випадку на виробництві, що трапився з ним, зазначено саме організаційні причини. А тому факт перебування його в стані алкогольного сп`яніння під час отримання травми на виробництві не має будь-якого значення. Просив врахувати, що до дисциплінарної відповідальності за перебування на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння він не притягувався. Представник позивача підтримав позов в повному обсязі з урахуванням збільшених позовних вимог. Представники відповідача просили відмовити в позові та пояснили, що хоча рішенням суду й було встановлено факт одержання [PERSON] травми на робочому місці\~ 07 березня 2017 року таким, що пов`язаний з виробництвом, однак поряд з організаційними причинами судами було встановлені й психофізіологічні причини стан алкогольного сп`яніння. У листках тимчасової втрати працездатності міститься відмітка про те, що позивач перебував в стані алкогольного сп`яніння, а тому відмова у оплаті листків непрацездатності є правомірною. Крім того, вказані листки не оспорювались позивачем та не були скасовані. Щодо виплат, встановлених Колективним договором, то вони проводяться працівникам лише в разі відсутності порушень трудової дисципліни. Крім того, [PERSON] не звертався ані до відповідача, ані до профспілкового комітету із заявами про нарахування та виплату будь-яких допомог, що передбачені цим договором, враховуючи те, що нарахуванням цих допомог передує визначена процедура. Просили врахувати, що на момент звільнення отримана позивачем травма не була визнана такою, що пов`язана з виробництвом, відповідно, у відповідача були відсутні правові підстави для нарахування відповідних допомог і виплат.\~ На час встановлення факту одержання [PERSON] травми на робочому місці таким, що пов`язаний з виробництвом, позивач вже не був працівником товариства, а тому дія Колективного договору на нього не поширювалась. Крім того, вказані виплати не входять до структури заробітної плати, оскільки вони виплачуються за рішенням правління товариства. Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] 06.05.2015 був прийнятий муляром 3 розряду в господарсько-побутовий цех (цех №13) в порядку переведення з Шевченківського будівельно-монтажного експлуатаційного управління №5 Одеської залізниці. 24.05.2017 його було звільнено згідно п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Вказані обставини підтверджуються трудовою книжкою позивача серії [NUMBER] . 07 березня 2017 року о 13 годині 35 хвилин у виробничому підрозділі «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» служби локомотивного господарства регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» стався нещасний випадок, в результаті якого [PERSON] отримав політравму лівої кисті. Згідно з медичною картою стаціонарного хворого №1456 в цей же день о 14:45 позивач був госпіталізований до Смілянської міської лікарні з діагнозом: політравма лівої кисті, травматична ампутація 3,4 пп на рівні основних ф. 2 п. на рівні н. фаланги, скальповані рани 5 п., алкогольне сп`яніння. В медичній картці міститься інформація про те, що у [PERSON] взято кров на визначення вмісту алкоголю. Як вбачається із записів лікаря [PERSON] у [PERSON] було встановлено наступний епідеміологічний анамнез: клінічні ознаки алкогольного сп`яніння: гіперемія обличчя, очі блистять, запах алкоголю з рота. Вживання алкоголю не заперечує. Взято кров на алкоголь. В цей же день позивача було прооперовано та призначено йому відповідне лікування, що підтверджується епікризом №1456. З оглянутої копії Журналу реєстрації прийому біопроб, що надходять з районів, лікувальних і інших закладів, встановлено, що відповідно до запису № 413 на лабораторне дослідження 10.03.2017 доставлено кров [PERSON] . Відповідачем було направлено запит до КЗ «ЧОНД» про надання документів щодо проведеного аналізу на вміст алкоголю в крові позивача. Відповідно до отриманого акту №288 хіміко-токсикологічних досліджень згідно направлення лікаря Смілянської міської лікарні [PERSON] від 07.03.2017 методом газо-ріддиної хроматографії було проведено дослідження крові і сечі [PERSON] з метою визначення алкоголю. В результаті дослідження було виявлено в крові позивача 1,03 проміле алкоголю. За записом у Журналі реєстрації аналізів і їх результатів на вміст наркотичних і запаморочувальних речовин за № 288 також встановлено, що в крові позивача міститься алкоголь в розмірі 1,03 проміле. Дослідження проводилось 13 березня 2017 року за направленням лікаря Озірського Смілянської міської лікарні, дата забору 07.03.2017, дата надходження 10.03.2017. 24 березня 2017 року [PERSON] було видано листок непрацездатності серії АДЗ №389540 про те, що він з 07.03.2017 по 24.03.2017 перебував на стаціонарному лікуванні в Смілянській міській лікарні. Причиною непрацездатності зазначено нещасний випадок на виробництві та його наслідки. У ньому також міститься відмітка\~ «Алкогольне сп`яніння», а також посилання на те, що позивач продовжує хворіти, у зв`язку з чим видано новий листок непрацездатності №322495. 24 березня 2017 року [PERSON] було видано листок непрацездатності серії АДЗ №322495 про те, що він з 24.03.2017 по 03.04.2017 включно перебував на амбулаторному лікуванні. Причиною непрацездатності зазначено нещасний випадок на виробництві та його наслідки. 06 квітня 2017 року [PERSON] було видано листок непрацездатності серії АДЗ №461051 про те, що він з 04.04.2017 по 21.04.2017 перебував на амбулаторному лікуванні. Причиною непрацездатності зазначено нещасний випадок на виробництві та його наслідки. У ньому також міститься відмітка\~ «Алкогольне сп`яніння», а також посилання на те, що позивач має приступити до роботи з 22 квітня 2017 року. Протоколом №30 комісії з соціального страхування РФ «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (Локомотивне депо ім. Т. Шевченка) від 18 квітня 2017 року [PERSON] було відмовлено в призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності за листками непрацездатності АДЗ №389540 кількістю 18 днів та АДЗ№322495\~ кількістю 10 днів з причин алкогольного сп`яніння. Протоколом №31 комісії з соціального страхування РФ «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (Локомотивне депо ім. Т. Шевченка) від 28 квітня 2017 року [PERSON] було відмовлено в призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності АДЗ №461051 кількістю 18 днів з причин алкогольного сп`яніння. Наказом начальника депо [PERSON] №157-ОС від 24.05.2017 [PERSON] було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. За фактом розслідування вказаного нещасного випадку на виробництві в.о. начальника регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» Єрьоміним В.В. 23 березня 2017 року було затверджено акт проведення розслідування нещасного випадку від цієї ж дати, яким нещасний випадок з муляром [PERSON] , який працює у ВП «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» комісією відповідно до п.16, абзацу 4 «Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» затвердженого постановою КМУ від 30.11.2011 №1232, визнано таким, що не пов`язаний з виробництвом. Складено акт за формою Н-5. Причинами настання нещасного випадку зазначено: психофізіологічні причини алкогольне сп`яніння, особиста необережність потерпілого. Не погодившись з актом від 23 березня 2017 року, [PERSON] звернувся до ГУ Держпраці у Київській області зі скаргою на дії комісії, в якій просив визнати нещасний випадок, який трапився з ним 07.03.2017 таким, що пов`язаний з виробництвом та зобов`язати роботодавця скласти відповідні акти. 15 червня 2017 року ГУ Держпраці в Київській області видало припис за № 5.6/216/10, яким директору регіональної філії «Одеська залізниця» запропоновано повторно провести розслідування нещасного випадку, визнати чи не визнати нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом, скласти акт за формою Н-5 (коли нещасний випадок пов`язаний з виробництвом), затвердити (переглянути) акт за формою Н-1, встановити причини нещасного випадку, розробити план заходів щодо запобігання подібним нещасним випадкам. На виконання вказаного припису регіональною філією «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» видано наказ від 21 червня 2017 року № 173-н/од про створення комісії з повторного розслідування нещасного випадку. 17 липня 2017 року\~ в.о. начальника регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON] затвердив акт від 13 липня 2017 року повторного розслідування вказаного нещасного випадку, яким нещасний випадок з муляром [PERSON] , який працює у ВП «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» комісією відповідно до п.16, абзацу 4 «Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» затвердженого постановою КМУ від 30.11.2011 №1232, визнано таким, що не пов`язаний з виробництвом. Складено акт за формою Н-5. Причинами настання нещасного випадку зазначено: психофізіологічні причини алкогольне сп`яніння, особиста необережність потерпілого. Не погодившись з вказаним актом, [PERSON] повторно звернувся до ГУ Держпраці у Київській області зі зверненням, у якому висловив свою незгоду з висновками розслідування нещасного випадку, що стався з ним 07.03.2017 о 13:35. 07 грудня 2017 року в.о. начальника регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» Єрьомін В.В. затвердив акт від 04 грудня 2017 року повторного розслідування вказаного нещасного випадку, яким нещасний випадок з муляром [PERSON] , який працював у ВП «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» комісією відповідно до п.16, абзацу 4 «Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» затвердженого постановою КМУ від 30.11.2011 №1232, визнано таким, що не пов`язаний з виробництвом. Складено акт за формою Н-5. Причинами настання нещасного випадку зазначено: психофізіологічні причини алкогольне сп`яніння, особиста необережність потерпілого. Непогоджуючись із вказаним актом [PERSON] звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ПАТ «Укрзалізниця», в якому просив визнати факт одержання ним травми на робочому місці 7 березня 2017 року таким, що пов`язаний з виробництвом, визнати незаконним та скасувати акт форми Н-5 від 04 грудня 2017 року, зобов`язати роботодавця скласти акт форми Н-1 та форми Н-5, стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 1016,76 грн. та 300000 грн. моральної шкоди. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області по справі №703/3207/17 від 31 березня 2021 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено повністю. Постановою Черкаського апеляційного суду від 24 червня 2021 року рішення суду першої інстанції від 31 березня 2021 року скасовано. Ухвалено нове рішенням, яким позовні вимоги [PERSON] до АТ «Укрзалізниця» задоволено частково, визнано незаконним та скасовано акт форми Н-5 від 04 грудня 2017 року повторного розслідування нещасного випадку, що стався 07 березня 2017 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вказана постанова Черкаського апеляційного суду від 24 червня 2021 року була скасована постановою Верховного Суду. За результатами розгляду справи №703/3207/17 Черкаським апеляційним судом 20 вересня 2022 року прийняте нове рішення, яким встановлено факт одержання [PERSON] травми на робочому місці у виробничому підрозділі Локомотивного депо ім. Т. Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» 07 березня 2017 року таким, що пов`язаний з виробництвом, зобов`язано акціонерне товариство «Українська залізниця» скласти акти за формою Н-5 та Н-1 за фактом одержання ним травми 07 березня 2017 року. Крім того, стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100000 грн, в задоволенні позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди відмовлено. Постановою Верховного Суду від 20 січня 2023 року постанову Черкаського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн залишено без змін. В іншій частині постанова Черкаського апеляційного суду не оскаржувалась. На виконання вказаної постанови апеляційного суду, 13 жовтня 2022 року директор регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» Нікулін С.С. затвердив акт від 07 жовтня 2022 року розслідування нещасного випадку, що стався 07 березня 2017 року о 13 год 35 хв в виробничому підрозділі служби локомотивного господарства «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», яким нещасний випадок, який стався 07 березня 2017 року о 13 годині 35 хвилин у столярному відділенні господарсько-побутового цеха виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» з муляром [PERSON] визнається пов`язаним з виробництвом відповідно підпункту 1 пункту 15 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою КМУ від 30.11.2011 №1232. Складено акт за формою Н-1/П, який підлягає обліку на підприємстві. Причинами настання нещасного випадку зазначено: основна психофізіологічна алкогольне сп`яніння, особиста необережність потерпілого. Згідно зі статтею 253 КзпП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Відповідно до статті 1 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі в тексті - Основи в редакції на час виникнення спірних правовідносин) загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі, зокрема хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (далі - роботодавець), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом. За змістом статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі в тексті Закон в редакції на час виникнення спірних правовідносин) одними із видів соціального страхування є соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності; від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (далі - страхування від нещасного випадку); медичне. Страховим випадком за вказаним Законом є: за соціальним страхуванням від нещасних випадків - нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання (у тому числі встановлене чи виявлене в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів), що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму; нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення застрахованим нормативних актів про охорону праці; за соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності - подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи, членів її сім`ї або іншої особи на отримання відповідно до цього Закону матеріального забезпечення або соціальних послуг. Відповідно до частини першої статті 7 Основ загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню підлягають: 1) особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту): а) на підприємствах, в організаціях, установах незалежно від їх форм власності та господарювання; б) у фізичних осіб; 2) особи, які забезпечують себе роботою самостійно (члени творчих спілок, творчі працівники, які не є членами творчих спілок), громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності. Одним із видів матеріального забезпечення та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, до якого входить, в тому числі, допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (стаття 25 Основ). На підставі п.1 ч.2 ст.15 Закону роботодавець зобов`язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом. За змістом ст.20 Закону допомога по тимчасовій непрацездатності - це один з видів матеріального забезпечення та соціальних послуг. Відповідно до п.3 Порядку фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 22 грудня 2010 року № 26 (далі Порядок №26), що був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, у разі\~ виникнення\~ страхового\~ випадку\~ із застрахованою\~ особою на підставі поданих документів, визначених Законом,\~ комісія\~ (уповноважений)\~ із\~ соціального страхування підприємства з урахуванням вимог Положення про комісію (уповноваженого)\~\~\~ підприємства,\~\~\~ установи,\~\~\~ організації\~\~ із загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з\~ тимчасовою\~ втратою\~ працездатності\~ та витратами,\~ зумовленими похованням, затвердженого\~\~\~\~ постановою\~\~\~\~\~ правління\~\~\~\~\~ Фонду від 23.06.2008\~ N 25,\~ зареєстрованого в Міністерстві юстиції\~ України\~ 14.07.2008\~ N\~ 636/15327,\~ приймає\~ рішення\~ про призначення матеріального забезпечення застрахованій особі. Згідно з ч.3 ст.30 Закону рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб). Комісія (уповноважений) із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг. Комісія (уповноважений) із соціального страхування виконує свої функції відповідно до положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, яке затверджується правлінням Фонду. На підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення матеріального забезпечення страхувальник-роботодавець нараховує суми матеріального забезпечення та оформлює заяву-розрахунок. У графу 5 «Причина\~\~ непрацездатності» зворотнього боку заяви-розрахунку вносяться\~ цифри згідно з цифрами,\~ визначеними у рядку «Причина непрацездатності» листка непрацездатності (п.4 Порядку №26). Відповідно до п.1.1 Положення про комісію (уповноваженого) підприємства, установи, організації із загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, затвердженого постановою правління Фонду від 23.06.2008 № 25, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України\~ 14.07.2008 № 636/15327 (далі в тексті Положення №25), комісія (уповноважений) підприємства, установи, організації із загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами,\~ зумовленими похованням, створюється (обирається) та діє на підприємстві, в\~ установі, організації, що використовує найману працю, незалежно від форм власності і господарювання. За змістом п.п.3.1.1 п.3.1 цього Положення комісія\~ (уповноважений) із соціального\~\~ страхування підприємства приймає рішення про призначення або відмову в призначенні матеріального забезпечення (допомоги\~ по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітності та\~\~ пологах,\~\~ на\~ поховання)\~ і\~ передає\~ його\~ роботодавцю\~ для проведення виплат, здійснення розрахунків тощо. Приймає\~ рішення про\~ припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково). Перевіряє правильність видачі та заповнення документів, які\~\~ є підставою\~ для\~ надання\~ матеріального забезпечення та соціальних\~ послуг. Відповідно до ч.3 ст.42 Закону Фонд соціального страхування України (далі в тексті Фонд) фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров`я застрахованого. Якщо внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання потерпілий тимчасово втратив працездатність, Фонд фінансує всі витрати на його лікування. Допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується в розмірі 100 відсотків середнього заробітку (оподатковуваного доходу). При цьому перші п`ять днів тимчасової непрацездатності оплачуються власником або уповноваженим ним органом за рахунок коштів підприємства, установи, організації. Згідно з п.2.3 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань від 27 квітня 2007 року № 24 (в подальшому Порядок №24, чинний на момент виникнення спірних правовідносин) допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, пов`язаною з нещасним випадком або професійним захворюванням на виробництві, призначається та виплачується страхувальником за місцем роботи потерпілого, де стався страховий випадок, у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати. Виплата допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності потерпілого проводиться за рахунок коштів страхувальника, а починаючи з шостого дня непрацездатності - за рахунок коштів Фонду. Пунктом 2.6 Порядку №24 передбачено, що кошти для здійснення страхувальником виплати допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю потерпілого виділяються Фондом на підставі заяви-розрахунку за формою згідно з додатком. За пунктом 2.7 Порядку №24 для здійснення страхувальником виплати допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю потерпілого страхувальник разом із заявою-розрахунком до робочого органу виконавчої дирекції Фонду подає: 1) копію листка непрацездатності (завірена страхувальником або працівником робочого органу виконавчої дирекції Фонду на підставі оригіналу); 2) акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1 (якщо стався нещасний випадок); 3) акт (спеціального) розслідування нещасного випадку (аварії), що стався (сталася), за формою Н-5 (якщо такий складався); 4) акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 (якщо таке встановлено); 5) довідкою про середню заробітну плату (доход), згідно з додатком 2 до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 1266; 6) витяг з табеля обліку робочого часу потерпілого, завірений страхувальником. Відповідно до п.1.2 розділу «Загальні положення» Порядку №24 робочий орган виконавчої дирекції Фонду протягом десяти днів з дня подання страхувальником документів, зазначених у пунктах 2.7, 2.8, 5.3, 7.3 цього Порядку, перевіряє правильність нарахування сум, пов`язаних з вищезазначеними виплатами, та перераховує страхувальнику кошти у сумі, зазначеній у заяві-розрахунку; п. 1.4 - робочі органи виконавчої дирекції Фонду розглядають справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або осіб, які мають право на страхові виплати, за наявності усіх необхідних документів, перелік яких визначений у пунктах 2.7, 2.8, 3.1, 5.3, 6.1.1 цього Порядку, і приймають відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження останнього документа. Отже, нарахування та виплата допомоги по тимчасовій втраті працездатності, у тому числі і у зв`язку із отриманням виробничої травми, оплачується у такому порядку: перші п`ять днів за рахунок роботодавця, починаючи з шостого за рахунок Фонду. Підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами, а також заява-розрахунок. Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] з 07 березня 2017 року по 21 квітня 2017 року включно перебував на лікуванні внаслідок травми, яка була отримана ним на виробництві, підтвердженням чого є відповідні листки непрацездатності. Нещасний випадок, що стався 07 березня 2017 року з позивачем, визнано таким, що пов`язаний з виробництвом, що підтверджується актом за формою Н1/П. Відмовляючи у призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності комісія із соціального страхування Локомотивного депо ст. ім. Т.Шевченка РФ «Одеська залізниця ПАТ «Українська залізниця» виходила з того, що [PERSON] на час отримання травми перебував у стані алкогольного сп`яніння, про що містились відповідні відмітки на лікарняних листках. Однак, вказане рішення не містить встановлених комісією обставин отримання позивачем травми, не зазначено про те, що між отриманою травмою та перебуванням позивача у стані алкогольного сп`яніння є прямий причинно-наслідковий зв`язок, що є обов`язком комісії при прийнятті рішення про призначення або відмову у призначення матеріального забезпечення. В ході розгляду справи представники відповідача зазначили, що така відмова ґрунтується на п.5 ст.23 Закону, яким було визначено, що\~ допомога по тимчасовій непрацездатності не надається у разі тимчасової непрацездатності у зв`язку із захворюванням або травмою, що сталися внаслідок алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння або дій, пов`язаних з таким сп`янінням. Суд не погоджується з таким твердженням представників відповідача, оскільки наведена норма регулює правовідносини щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві і професійним захворюванням. Водночас, порядок та підстави виплати допомоги по тимчасовій втраті працездатності внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання врегульовані розділом V Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Вказаним розділом не передбачено такої підстави для відмови у виплаті допомоги по тимчасовій втраті працездатності у зв`язку з виробничим травмуванням, як отримання травми працівником внаслідок його перебування в стані алкогольного сп`яніння, оскільки це є підставою для визнання травми такою, що не пов`язана з виробництвом. Водночас визнання нещасного випадку таким, що не пов`язаний з виробництвом, автоматично є підставою для вирішення питання про оплату листків непрацездатності на загальних підставах. Суд зазначає, що статтею 45 цього Закону встановлено виключний перелік подій, які є підставою для відмови Фонду у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, а саме:1) навмисні дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання приписів та обмежень лікаря) потерпілого, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку; 2) подання роботодавцем, іншими органами, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілим Фонду свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок; 3) вчинення застрахованим умисного злочину, що призвів до настання страхового випадку. Крім того, Фонд відмовляє у виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов`язаним з виробництвом. Таким чином, факт перебування потерпілого у стані алкогольного сп`яніння на час отримання ним виробничої травми не є підставою для відмови у виплаті допомоги по тимчасовій втраті працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві. Враховуючи наведене суд вважає, що позивачу було неправомірно відмовлено у виплаті тимчасової допомоги по втраті працездатності, а тому вимога позивача про визнання незаконним та скасування рішень комісії із соціального страхування про відмову у виплаті допомоги по тимчасовій втраті працездатності підлягає до задоволення. Щодо оплати листків непрацездатності, то суд зазначає наступне. Як визначено п. 1.3, 1.6 Положення №25 організація роботи комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства здійснюється на паритетних засадах її членами,\~\~ делегованими до неї роботодавцем та представником\~ застрахованих\~ осіб\~ (представницькими\~ сторонами). Представником\~\~ застрахованих\~\~ осіб\~ є\~ профспілкова\~ організація підприємства,\~ а за її відсутності -\~ інший\~ уповноважений\~ орган, який представляє інтереси застрахованих осіб (представник). Комісія (уповноважений) із\~ соціального\~ страхування підприємства підзвітна роботодавцю та\~ представнику\~ застрахованих осіб,\~ а\~ її\~ робота в установленому порядку підлягає перевірці органами Фонду соціального\~ страхування з тимчасової втрати працездатності. Роботодавець та представник застрахованих осіб сприяють роботі комісії (уповноваженому)\~\~ із соціального страхування підприємства, створюючи для цього необхідні умови шляхом надання приміщення з відповідним обладнанням для проведення її засідань та узгодження\~ питань\~ про їх проведення у зручний для членів комісії час з додержанням умов оплати праці за їх місцем роботи (п.1.7 Положення №25). Тобто комісія із соціального страхування підприємства є утвореним (виборним) органом, який підзвітний роботодавцю та представнику застрахованих осіб. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 15 Закону роботодавець зобов`язаний вести облік коштів соціального страхування і своєчасно надавати Фонду встановлену звітність щодо цих коштів. Роботодавцеві забороняється вчиняти будь-які дії, що можуть призвести до прийняття ним разом із застрахованою особою спільного рішення, яке може в подальшому зашкодити цій особі або членам її сім`ї реалізувати своє право на матеріальне забезпечення та отримання соціальних послуг відповідно до цього Закону (частина четверта зазначеної статті). За вимогами пункту 2 частини п`ятої статті 15 Закону роботодавець несе відповідальність, зокрема, за шкоду, заподіяну застрахованим особам або Фонду внаслідок невиконання або неналежного виконання обов`язків, визначених цим Законом. Застрахована особа має право, зокрема, на оскарження дії страховика, страхувальника-роботодавця щодо надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг; судовий захист своїх прав (пункти 8, 9 частини першої статті 16 Закону). При цьому застрахована особа несе відповідальність згідно із законом тільки за незаконне одержання з її вини (підроблення, виправлення в документах, подання недостовірних відомостей тощо) матеріального забезпечення та соціальних послуг за соціальним страхуванням (частина третя зазначеної статті). Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2023 року по справі №552/16890/23. Крім того ВПВС у своїй постанові зазначила, що обов`язок нарахувати суму матеріального забезпечення у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та оформити заяву-розрахунок, необхідну для подачі до робочих органів виконавчої дирекції Фонду, покладений на роботодавця, оскільки саме підприємству застрахована особа надає листок непрацездатності для його подальшої оплати. Якщо комісія вчасно розглянула питання про оплату листа непрацездатності, роботодавець направив заяву-розрахунок, а Фонд невчасно перерахував кошти, то відповідальність має нести Фонд. Якщо комісія чи роботодавець не вчинили таких дій, то відповідальність за невиплату такого відшкодування покладається на роботодавця. У вказаній справі судом встановлено, що позивач по закінченню лікування надав роботодавцю листки непрацездатності, однак підзвітна відповідачу й утворена ним комісія із соціального страхування прийняла рішенням про відмову у виплаті позивачу допомоги по тимчасовій втраті працездатності, яка не ґрунтується на вимогах закону. Відповідно, роботодавцем не була нарахована та виплачена позивачу допомога по тимчасовій втраті працездатності у зв`язку із отриманням виробничої травми за перші п`ять днів, як і не було підготовлено та направлено до Фонду відповідні документи для нарахування та оплати решти днів тимчасової непрацездатності. Враховуючи наведене, обов`язок відшкодувати [PERSON] суму заборгованості з оплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за листками непрацездатності серії АДЗ №389540, серії АДЗ №322495 та серії АДЗ №461051 слід покласти саме на відповідача. Визначаючи розмір, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в частині відшкодування допомоги по тимчасовій втраті працездатності, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року №1266 (далі у тексті Порядок №1266 у редакції на час виникнення спірних правовідносин), за змістом пункту 1 якого цей Порядок визначає механізм обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності (далі - страхові виплати), у разі настання страхового випадку, а також оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації або фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників (далі роботодавці). Згідно з п.2 Порядку № 1266 сума страхових виплат застрахованій особі та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця обчислюється шляхом множення суми денної виплати, розмір якої встановлюється у відсотках середньоденної заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) залежно від страхового стажу, якщо його наявність передбачена законодавством, на кількість календарних днів, що підлягають оплаті. Сума допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною або хворим членом сім`ї) у розрахунку на місяць не повинна перевищувати розміру максимальної величини бази нарахування єдиного внеску. Відповідно до ч.10 ст.42 Закону під час обчислення середньомісячного заробітку враховуються всі види виплат, на які нараховувалися страхові внески. Як встановлено п.3 Порядку №1266 середньоденна заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) обчислюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період (12 календарних місяців) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на яку нарахований єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або страхові внески на відповідні види загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - єдиний внесок та/або страхові внески), на кількість календарних днів зайнятості (відповідно до видів страхування - період перебування у трудових відносинах, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими договорами, проходження служби, провадження підприємницької або іншої діяльності, пов`язаної з отриманням доходу безпосередньо від такої діяльності) у розрахунковому періоді без урахування календарних днів, не відпрацьованих з поважних причин, - тимчасова непрацездатність, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком, відпустка без збереження заробітної плати (далі - поважні причини). Відповідно до п.25 Порядку № 1266 розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата, є 12 календарних місяців перебування у трудових відносинах (з першого до першого числа) за останнім основним місцем роботи застрахованої особи, що передують місяцю, в якому настав страховий випадок; для осіб, у яких через деякий час погіршився стан здоров`я у зв`язку з раніше отриманим ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, - перед настанням тимчасової непрацездатності. Звертаючись до суду з наведеним позовом [PERSON] зазначив, що загальна сума лікарняних по трьох листках непрацездатності, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 8175 грн. 18 коп. з урахуванням індексу інфляції. В ході розгляду справи, а саме у клопотанні від 02.10.2023, позивач вказав, що загальна сума лікарняних з урахуванням підвищення заробітної плати на 25% у березні 2017 року, становить 7817 грн. 70 коп., а з урахуванням індексу інфляції з березня по червень - 8175 грн. 18 коп.\~ (а.с. 236 том 2). Відповідач надав власний розрахунок лікарняних по листкам непрацездатності позивача, з якого вбачається, що загальна сума невиплаченої допомоги по тимчасовій втраті працездатності по трьох листках непрацездатності становить 6324 грн. 96 коп. (а.с.43-44 том 2). Визначаючи розмір вказаної допомоги сторони брали однаковий розрахунковий період для її нарахування - з березня 2016 року по лютий 2017 року включно. Однак, відомості щодо кількості відпрацьованих днів та отриманої за цей період заробітної плати в розрахунках різні. Так, позивач для обрахунку середньої заробітної плати виходив з наступних вихідних даних: заробітна плата за розрахунковий період 49622 грн. 71 грн., кількість відпрацьованих днів 365. Крім того, позивачем було здійснено розрахунок з урахуванням підвищення заробітної плати на 25% у березні 2017 року. Водночас, відповідач зазначив інші відомості про кількість відпрацьованих днів 334,\~ загальний розмір заробітної плати 45923 грн. 44 коп. Оцінюючи надані сторонами розрахунки суд приходить до висновку, що саме наданий відповідачем розрахунок містить достовірні вихідні дані для обрахунку середнього заробітку позивача, оскільки відповідає відомостям, що містяться у розрахункових листках заробітної плати позивача за зазначений розрахунковий період (а.с. 198, 199, 203-208 т.1). При цьому, суд враховує, що позивач не оспорював надані відповідачем розрахункові листки, як і не оспорював зазначені в них відомості. Суд також зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо підвищення заробітної плати в АТ «Укрзалізниця» у березні 2017 року на 25 %, клопотання про витребування вказаної інформації від позивача чи його представника не заявлялось, відповідно, відсутні правові підстави для коригування розміру середнього заробітку на коефіцієнт підвищення тарифних ставок. Згідно з ч.15 ст.42 Закону індексація суми страхової виплати провадиться відповідно до законодавства. Відповідно до п.1, 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, а саме: суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування (допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, щомісячна грошова сума, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим), щомісячна страхова виплата особам, які перебували на утриманні потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, страхова виплата дитині, яка народилась інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності). Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком. Аналогічне зазначене і у Законі України «Про індексацію грошових доходів населення», статтею 4 якого також визначено, що для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. У позовній заяві позивач розрахував розмір допомоги по тимчасовій втраті працездатності у розмірі 8175,18 грн. з урахуванням індексу інфляції. У заяві про збільшення позовних вимог [PERSON] просив стягнути заборгованість з виплати тимчасової втрати працездатності з урахуванням індексу споживчих цін відповідно до п.4 постанови КМУ від 21.02.2001 № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати» починаючи з січня 2017 року по лютий 2023 року включно у загальному розмірі 15659,83 грн. Водночас вихідними даними для розрахунку вказаної виплати зазначена сума у розмірі 8175,18 грн. У клопотанні від 02.10.2023 позивач зазначив детальний розрахунок допомоги по тимчасовій втраті працездатності та зазначив, що сума у розмірі 8175,18 грн. розрахована ним з урахуванням індексу інфляції з березня по червень 2017 року. Пунктом 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення\~ визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. Пунктом 2, 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати (далі у тексті чинного на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що компенсації підлягають грошові доходи громадян разом з індексацією. Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого\~ грошового\~ доходу\~ за\~ відповідний\~ місяць\~\~ (після утримання\~ податків\~ і\~ обов`язкових\~ платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для\~ визначення\~ суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих\~\~ цін\~\~ для\~\~ визначення\~\~ суми\~ компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів\~ споживчих\~ цін\~ за період\~ невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у\~\~ місяці,\~\~ за\~\~ який\~\~ виплачується\~ дохід,\~ до\~ розрахунку\~ не включається.\~\~ Щомісячні\~\~ індекси\~\~ споживчих\~\~ цін\~ публікуються Держкомстатом. Таким чином, законодавець розмежовує поняття індексації грошових доходів та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням їх виплати, хоча їх розрахунок і базується на індексі споживчих цін. Проведення індексації не залежить від того, своєчасно чи несвоєчасно виплачений особі дохід. Якщо має місце затримка із виплатою працівникові грошового доходу на місяць або більше, то нараховується компенсація втрати частини заробітної плати через несвоєчасну виплату. При цьому розрахунок суми компенсації проводиться виходячи із уже проіндексованого грошового доходу в частині, яку працівник повинен отримати на руки. З дослідженої судом заяви про збільшення позовних вимог вбачається, що [PERSON] просить стягнути саме компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати, оскільки у заяві містяться посилання саме на постанову КМУ №159 від 21.02.2001 як на підставу стягнення грошових коштів і розрахунок суми здійснено відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати. Крім того, з наявних в матеріалах справи доказів не можливо розрахувати індексацію суми допомоги по тимчасовій втраті працездатності, оскільки така розраховується з урахуванням окладу працівника та часу його підвищення. Оскільки рішення про відмову позивачу в призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності було прийнято відповідною комісією у другій половині квітня 2017 року,суд вважає за необхідне стягнути таку компенсацію саме з травня 2017 року та по 28 лютого 2023 року, як просить позивач. Суд розраховує вказану компенсацію як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу у розмірі 5091,60 грн. (після утримання ПДФО та військового збору у загальному розмірі 1233,36 грн. (6324,96х19,5/100)) і приросту індексу споживчих цін у відсотках (сукупний розмір за визначений судом період 80,1%) поділений на 100, а саме: 5091,60х80,1/100=4078,37. Таким чином, втрати позивача у зв`язку з несвоєчасною виплатою за листками непрацездатності компенсуються шляхом нарахування 4078,37 грн як компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати. Щодо стягнення відпускних у зв`язку з невиплатою допомоги по тимчасовій втраті працездатності. Відповідно до ст. 2 постанови КМУ №100 від 08.02.1995 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі в тексті Порядок №100 в редакції станом на 2017) при обчисленні середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. За змістом ст. 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до ст. 7 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. У позовній заяві та у заяві про збільшення позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 2012,96 грн. відпускних з урахуванням індексу споживчих цін за період з 01.01.2017 по січень 2023 року включно, з яких 1050,86 грн. сума недоплачених відпускних, 962,10 грн. -\~\~ компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушення\~ їх виплати. У довідці АТ «Укрзалізниця» від 02 липня 2020 року (а.с. 43-44 т. 2) відповідачем зазначено, що збільшення середнього заробітку під час лікарняного на 9,71 грн. (середній без лікарняних 162,51 грн, з лікарняними 172.22 грн.) могло б вплинути на розрахунок середнього заробітку при розрахунку відпустки та збільшити загальну суму відпускних виплат на 262,17 грн. Враховуючи, що суд погодився з розрахунком допомоги по втраті працездатності, який також зазначений в цій довідці, з урахуванням того, що саме цей розрахунок став основою для обрахунку відпускних, суд погоджується, що внаслідок неврахування допомоги по тимчасовій втраті працездатності [PERSON] не було доплачено відпускні на загальну суму 262,17 грн. Оскільки обов`язок по виплаті відпускних\~ виник у роботодавця в квітні 2017 року,суд вважає за необхідне стягнути таку компенсацію саме з травня 2017 року та по січень 2023 року включно, як просить позивач. Суд розраховує вказану компенсацію як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу у розмірі 211,05 грн. (після утримання ПДФО та військового збору у загальному розмірі 51,12 грн.) і приросту індексу споживчих цін у відсотках (сукупний розмір за визначений судом період 80,1%) поділений на 100, а саме: 211,05х80,1/100=136,08. Таким чином, втрати позивача у зв`язку з несвоєчасною виплатою відпускних компенсуються шляхом нарахування 136,08 грн як компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати. Щодо стягнення допомоги, передбаченої Колективним договором. Згідно зі ст.10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки сторін, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії та соціально-побутові пільги. Відповідно до ст.18 КЗпП України, ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Судом встановлено, що 28 січня 2011 року конференцією трудового колективу локомотивного депо ст.ім.Т. Шевченка був затверджений колективний договір між адміністрацією і профспілковим комітетом локомотивного депо ст. ім. Т. Шевченка на 2011-2015 роки. Згідно з п. 4.16 цього договору працівникам локомотивного депо ст.ім.Т. Шевченка по письмовій заяві надається протягом року одноразова допомога на оздоровлення, як правило при наданні чергової відпустки, в розмірі не менше 50% тарифної ставки або посадового окладу, встановлених на дату звернення за допомогою і у відповідності з Додатком №2 даного колективного договору. Відповідно до п. 5.11 договору при тимчасовій втраті працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або профзахворювання, виплачується потерпілому одноразова допомога на додаткові витрати на лікування в наступних розмірах: при тимчасовій непрацездатності від 1 до 2 місяців включно 1,5 щомісячного заробітку і 20% від 1,5 середньомісячного заробітку на кожного утриманця. Таким чином, судом встановлено, що нормами колективного договору передбачена виплата роботодавцем одноразової допомоги протягом року на оздоровлення та одноразова допомога на додаткові витрати на лікування при тимчасовій втраті працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві. Оскільки нещасний випадок, що мав місце 07 березня 2017 року та в результаті якого [PERSON] отримав травму, у зв`язку з чим перебував на лікуванні, визнано таким, що пов`язаний з виробництвом, відповідач на підставі п.5.11 колективного договору зобов`язаний був виплатити одноразову допомогу на додаткові витрати на лікування у розмірі 1,5 щомісячного заробітку і 20% від 1,5 середньомісячного заробітку на кожного утриманця. В ході розгляду справи відповідач визнав, що ця допомога не була виплачена позивачу, відтак вона підлягає стягненню в примусовому порядку. Відповідно до п. 2 розділу ІІ Порядку №100 у\~ всіх\~ інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні\~ 2\~ календарні\~ місяці\~ роботи, що передують події, з якою пов`язана\~ відповідна\~ виплата.\~ Відповідно до п.5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна\~ (годинна)\~ заробітна\~ плата\~ визначається\~ діленням заробітної\~ плати\~ за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих\~ робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8. Порядку №100). Згідно з абзацами першим, третім пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що середньоденна заробітна плата позивача становить: 7717,06/32=241 грн. 15 коп., де 7717,06 це сукупний розмір отриманої позивачем заробітної плати за 2 місяці, що передують події, а саме січень та лютий 2017 року\~ (4540,53+3176,53); 32 сумарна кількість робочих днів за два місяці, що передують звільненню (19+20). До сукупного розміру отриманої позивачем заробітної плати судом не враховувався період, коли [PERSON] перебував на лікуванні у лютому 2017 року та отримана у зв`язку з цим допомога по тимчасовій втраті працездатності (п.4 розділу ІІІ Порядку №100), отримана у січні та лютому 2017 року матеріальна допомога (пп.б п.4 розділу ІІІ Порядку №100). Відповідно до п.8 розділу ІV Порядку №100 у\~ разі\~\~ коли\~ середня\~ місячна заробітна плата\~ визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування\~ виплат\~ і допомоги,\~\~ вона\~\~ обчислюється\~\~ шляхом\~ множення\~ середньоденної заробітної плати,\~ розрахованої\~ згідно\~ з\~ абзацом\~ першим\~ цього пункту,\~ на\~ середньомісячне\~ число\~ робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного\~ числа\~ робочих\~ днів за останні два календарні місяці згідно з\~ графіком\~ роботи\~ підприємства,\~ установи,\~ організації, встановленим\~\~ з\~\~ дотриманням\~ вимог\~ законодавства, що становить 20 днів (40 робочих днів /2). Таким чином, середня місячна заробітна плата позивача становить 4823 грн (241,15х20). З урахуванням того, що [PERSON] перебував на лікуванні у зв`язку з отриманою ним травмою на виробництві від 1 до 2 місяці з АТ «Укрзалізниця» на його користь належить стягнути 7234,50 грн. одноразової допомоги на додаткові витрати на лікування у розмірі, що становить 1,5 його щомісячного заробітку.\~ Доказів того, що в період його непрацездатності на його утриманні перебували інші особи матеріали справи не містять, відтак відсутні підстави для стягнення 20% від 1,5 середньомісячного заробітку на кожного утриманця. У позовній заяві та у заяві про збільшення позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача одноразову допомогу на додаткові витрати на лікування з урахуванням індексу споживчих цін. Оскільки судом не встановлено у який термін виплачується працівнику передбачена п. 5.11 колективного договору допомога, суд вважає за необхідне стягнути таку компенсацію саме з дати звільнення [PERSON] по лютий 2023 року. З урахуванням суми індексації за період з червня 2017 року по 28 лютого 2023 року заборгованість з виплати\~ одноразової допомоги на додаткові витрати на лікування складає 11736,27 грн., з яких 7234,50 грн. допомога, 4501,77 грн. компенсація за несвоєчасно виплачений дохід. Водночас, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача одноразової допомоги на оздоровлення, як визначено п.4.16 колективного договору. Так, згідно з цим пунктом працівникам, які допустили прогул, крадіжку, появу на робочому місці в нетверезому стані, одноразова допомога на оздоровлення при наданні чергової відпустки не надається. Згідно з наказом начальника депо [PERSON] №15-с від 24.04.2017 (а.с.114 т.1) та наказом начальника депо [PERSON] від 24.04.2017 №15/2-с (а.с. 139 т.1) [PERSON] було оголошено догану за грубе порушення виробничої дисципліни, а саме п.5.12 Правил внутрішнього трудового розпорядку, в частині перебування 07.03.2017 на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння. Позивач не заперечував факт того, що вказаний наказ він не оспорював, лише посилався на те, що на його думку, цей наказ стосується іншої особи у зв`язку з неправильним написанням по батькові. Однак, суд погоджується із твердженням сторони відповідача про те, що у написанні ПІБ позивача під час виготовлення наказу відбулась описка, у зв`язку з чим до нього були внесені відповідні зміни. Крім того, факт перебування позивача на робочому місці у нетверезому стані підтверджується дослідженими в ході розгляду справи доказами, в тому числі листком непрацездатності з відповідною відміткою, та не заперечувалось самим позивачем, а визначені у колективному договорі підстави для не нарахування допомоги на оздоровлення не пов`язуються з необхідністю обов`язкового притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Суд також враховує, що за умовами п. 4.16 колективного договору підставою для надання допомоги на оздоровлення є письмова заява працівника. Водночас, позивачем не надано будь-якого доказу на підтвердження того, що він звертався до роботодавця із заявою про нарахування та виплату такого виду допомоги. А тому суд вважає недоведеними вимоги [PERSON] в цій частині. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до частини першої\~ статті 47 КЗпП України\~ (чинної на день виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Статтею 117 цього Кодексу передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника, у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Отже, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що положення ч. частини першої статті 117 КЗпП України переважно стосуються випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Аналогічна правова позиція у подальшому була застосована Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року при розгляді справи № 810/451/17. Судом встановлено, що при звільненні [PERSON] з 24 травня 2017 року йому не нараховано та не виплачено усі належні до виплати суми, водночас, ці суми на момент звільнення [PERSON] були спірними. З наведеного слідує, що станом на момент звільнення позивача відповідач з порушенням вимог статті 116 КЗпП не провів з позивачем повного розрахунку, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, шляхом стягнення з нього середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Щодо суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (25 травня 2017 року по 28 лютого 2023 року), то суд виходить з урахуванням уже вище вказаного абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ та абзацу 3 пункту 4 розділу ІІІ, пункту 8 розділу IV Порядку №100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю,\~ в\~ якому\~ відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня\~\~ заробітна\~ плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Позивача було звільнено в травні 2017 року, з 07 березня 2017 року та в квітні 2017 року [PERSON] не працював в зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та перебуванням у відпустці. А тому під час розрахунку середнього заробітку суд виходить з виплат за січень і лютий 2017 року. Судом вже було обраховано середньоденну заробітну плату за вказаний період у розмірі 241,15 грн. Розмір середньоденного заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 25 травня 2017 року по 28 лютого 2023 року складає: 1441 днів х 241,15 грн = 347497,15 грн. Водночас, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно достатті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченогостаттею 117 КЗпП України. У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно достатті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначеністаттею 116 КЗпП України. За таких обставин, суд має право, а не зобов`язаний, за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Виходячи із принципів справедливості та співмірності, враховуючи, що розмір заборгованості по розрахунку при звільненні позивача становить 13821 грн 63 коп. (з урахуванням того, що суд поклав на роботодавця обов`язок з оплати листків непрацездатності у повному обсязі), за затримку виплати якої відповідач несе відповідальність згідно зі статтею 117 КЗпП України, суд вважає за необхідне визначити до стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити. Суд вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (465614,82 грн як просить позивач) є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. Крім того, до середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не може бути застосовано Постанова КМУ № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», оскільки середній заробіток не є доходом в розумінні казаного порядку, а є компенсацією працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Отже, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача підлягають задоволенню частково, а саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10000 грн. Щодо стягнення моральної шкоди. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України (у редакції, чинній на момент подання позову) відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Вказана норма закону містить перелік юридичних фактів, що становлять підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Так, підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не забезпечується самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати У даноій справі судом встановлено, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є похідними від не проведення роботодавцем в день звільнення повного розрахунку з ним,\~ що призвело до моральних страждань і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та поновлення порушеного права, зокрема, у спосіб звернення до до суду в даній справі. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Вирішуючи даний спір та визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, врахувавши конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, суд вважає справедливою суму моральної шкоди у розмірі 4000,00 грн. Щодо вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] \~ допомогу по тимчасовій втраті працездатності, а також про зобов`язання падати до Фонду заяву-розрахунок з нарахованими сумами матеріальної допомоги з тимчасової непрацездатності, то суд вважає, що у їх задоволенні також слід відмовити, оскільки одночасне задоволення цих вимог з вимогами про стягнення вказаної допомоги з відповідача є суперечливими за змістом та призведе до подвійного стягнення однієї і тієї ж допомоги. Крім того, покладення обов`язку з визначення суми відшкодування на відповідача не є остаточним вирішенням спірних правовідносин та не відповідає вказаному в частині другій статті 117 КЗпП України способу захисту порушеного права позивача з боку органу, що вирішує трудовий спір. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню з відповідача, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до квитанції №8 від 31.10.20217 позивач сплатив 640 грн. 00 коп. судового збору за звернення до суду з наведеним позовом. Враховуючи, що позов підлягає до часткового задоволення з відповідача на користь позивача належить стягнути 41,80 грн понесених позивачем витрат по сплаті судового збору, розрахованих пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підстав наведеного,

Outcome: partial