Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] , через представника - адвоката Батуру П.О., з позовом до держави Україна в особі: Офісу Генерального прокурора, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Згідно заявлених вимог, позивач просить стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь 459 706,45 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Вимоги позову обґрунтовані тим, що головним слідчим управлінням МВС України (структурний підрозділ МВС України) здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 23 червня 2013 року були внесені до ЄРДР за №12013100010000195, за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України. 28 серпня 2014 року старшим слідчим в ОВС Головного слідчого управління МВС України за погодженням з прокурором Генеральної прокуратури України у кримінальному провадженні було оголошено повідомлення про підозру [PERSON] у порушенні правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог п.п. 1.3.; 1.5.; 2.3.б); 10.1.; 11.2.; 12.3.; та 12.9.б) Правил дорожнього руху України особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.09.2014 (справа №757/25301/14) у кримінальному провадженні до підозрюваного [PERSON] був застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний період доби, із забороною залишати йому місце проживання в період часу з 21год.00хв. до 7год.00хв. наступного дня. Такою ухвалою на [PERSON] були покладені додаткові обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України: не відлучатись з населеного пункту в якому він проживає без дозволу слідчого, прокурора; прибувати за першою вимогою до слідчих слідчої групи. Строк дії ухвали до 04 листопада 2014 року. 01 жовтня 2014 року старшим слідчим в ОВС Головного слідчого управління МВС України в кримінальному провадженні був складений обвинувальний акт, який 02 жовтня 2014 року був затверджений прокурором Генеральної прокуратури України та вручений [PERSON] 01 серпня2016 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/14462/14-к, [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України та виправдано його в зв`язку із недоведеністю вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України. 05 жовтня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Київської області у справі №357/14462/14-к (провадження №11-кп/780/1266/16), вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року відносно [PERSON] залишений без змін. 15 лютого 2018 року постановою Верховного Суду у справі №357/14462/14-к (провадження №51-629км 17) ухвала Апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року відносно [PERSON] скасована, призначений новий розгляд в суді апеляційної інстанції. 22 травня 2018 року ухвалою Апеляційного суду Київської області у справі №357/14462/14-к (провадження №11-кп/780/371/18), вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року відносно [PERSON] змінений, з мотивувальної частини вироку виключені посилання суду на визнання недопустимими доказами судову транспортно-трасологічну та авто технічну експертизу №6626/10170 від 31.10.2013 в частині визначення швидкостей руху автомобіля «Range Rover», н.з. [NUMBER] та «ВАЗ-2107», н.з. [NUMBER] , а також судову експертизу №9-8 від 21.07.2014, висновки якої є похідними від висновків вищезазначеної експертизи. 14 березня 2019 року постановою Верховного Суду у справі №357/14462/14-к (провадження №51-629км17) ухвала Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2018 року відносно [PERSON] скасована, призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. 19 липня 2022 року ухвалою Київського апеляційного суду у справі №357/14462/14-к (провадження №11-кп/824/1561/19), вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року відносно [PERSON] залишений без змін. 22 грудня 2022 року постановою Верховного Суду у справі №357/14462/14-к (провадження №51-629км17) вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року та ухвала Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року стосовно [PERSON] залишені без змін. Позивач зазначає, що оскільки у кримінальному провадженні №12013100010000195 від 23 червня 2013 року ухвалено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, яким його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, та виправдано, останній має право на відшкодування в результаті незаконного перебування під слідством та судом завданої йому моральної шкоди за рахунок держави. Вказує, що в результаті незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури (незаконного повідомлення про підозру, обрання запобіжного заходу, перебування під слідством та судом), позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у моральних та фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих зв`язків, втрати сну та спокою, повній невизначеності щодо майбутнього, переживання супроводжувалися необхідністю виправдовуватись та доводити свою невинність в інкримінованих діяннях, а також приниженням, сорому, втрати можливості самореалізації. Обвинувачення позивача у вчиненні тяжкого злочину суттєво вплинуло на його авторитет та ділову репутацію. На думку позивача, безпідставні звинувачення у вчиненні кримінального злочину принижували його честь та людську гідність, ставили під сумнів його моральні якості, чесність, порядність. Також зазначає, що загальний строк його перебування під слідством та судом становить 5 років 8 місяців 19 днів (з 28.08.2014 по 05.10.2016 (2 роки 1 місяць 7 днів), з 15.02.2018 по 22.05.2018 (3 місяці 7 днів), з 14.03.2019 по 19.07.2022 (3 роки 4 місяці 5 днів)). За розрахунками позивача, стягненню підлягатиме мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування під слідством та судом у розмірі 459 706,45 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 грудня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 15 січня 2024 року до суду надійшов відзив відповідача Офісу Генерального прокурора, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. За доводами відзиву позивач перебував під слідством і судом 5 років 4 місяці 20 днів. У відзиві зазначається, що в провадженні Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області перебуває кримінальне провадження за фактом підроблення невідомою особою офіційного документу - протоколу місця дорожньо-транспортної пригоди та схеми до нього по кримінальному провадженню за обвинуваченням позивача. Також відповідач зазначає, що в позові не обґрунтовано вимогу щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 459 706,45 грн, адже єдиною підставою відшкодування моральної шкоди є постановлення виправдувального вироку. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди не повинен приводити до безпідставного збагачення. Також у відзиві наведені доводи про те, що суб`єктом відповідальності в даній категорії справ є держава а не конкретний орган прокуратури. Оскільки будь-яких вимог до Офісу Генерального прокурора позовна заява не містить, останній є неналежним відповідачем у справі. 02 лютого 2024 року до суду через систему «Електронний суд» подано відзив відповідача Міністерства внутрішніх справ України, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. У відзиві зазначається, що всупереч вимогам законодавства належне обґрунтування заявленої суми моральної шкоди позивачем не надано, позовна заява не містить фактичних даних, які б свідчили про негативні наслідки вказаних подій, що вплинули на зміну звичайного образу життя позивача, а обґрунтовується загальними фразами, котрі жодним чином не відображають індивідуальні психофізичні особливості та не доводять виникнення у позивача моральної шкоди, також не надані докази на підтвердження моральної шкоди. Крім того, у відзиві вказується, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, визначена на рівні 1 600,00 грн. Також, за доводами відзиву позивачем безпідставно пред`явлено вимоги до держави Україна в особі МВС України, оскільки держава Україна є учасником цивільних відносин та у спірних правовідносинах суб`єктом відшкодування завданої шкоди є держава а не конкретний правоохоронний орган, тому МВС України не є належним відповідачем у справі. Також у відзиві вказується на те, що зазначений позивачем розмір витрат на правничу допомогу є явно завищеним. 06 лютого 2024 року до суду через систему «Електронний суд» представником позивача [PERSON] - адвокатом Батурою П.О., подано відповідь на відзив відповідача Міністерства внутрішніх справ України, в якій зазначено, що на час звернення позивача з цим позовом до суду діяв Закон України «Про державний бюджет на 2023 рік», в якому мінімальна заробітна плата визначалась у розмірі 6 700,00 грн, а окремо визначений розмір заробітної плати для обчислення виплат за рішеннями суду введений лише Законом України «Про державний бюджет на 2024 рік», при цьому правові позиції Верховного Суду були спрямовані на покращення становища особи, яка була незаконно притягнута до кримінальної відповідальності, тому, на переконання позивача слід застосовувати показники мінімальної заробітної плати в розмірі саме 6 700,00 грн. Також у відзиві наведено обґрунтування щодо належності відповідача та розміру витрат на правничу допомогу. 12 лютого 2024 року до суду через систему «Електронний суд» представником позивача [PERSON] - адвокатом Батурою П.О., подано відповідь на відзив відповідача Офісу Генерального прокурора, в якій наводиться обґрунтування строку перебування позивача під слідством та судом - 5 років 8 місяців 19 днів. Також за доводами відповіді на відзив, наявність кримінального провадження за ч.1 ст. 358 КК України не має правового значення для вирішення даного спору. Крім того у відповіді вказується на порядок розрахування мінімального розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню в даній категорії справ та зазначається на відсутність безпідставного збагачення при стягненні мінімального, гарантованого законом, розміру моральної шкоди. Також у відзиві наведено обґрунтування щодо належності відповідача. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] - адвокат Батура П.О. в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково зазначив, що на роботі до позивача почали ставитись як до злочинця, що призвело до його замкнутості та знервованості, саме по собі перебування під слідством та судом спричиняє моральну шкоду. Представник відповідача Офісу Генерального прокурора - Стрільчук Л.М. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві. Представник відповідача Міністерства внутрішніх справ України - Віціна О.О. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. 28 серпня 2014 року старшим слідчим в особливо важливих справах Головного слідчого управління МВС України, за погодженням зі старшим прокурором третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України у межах кримінального провадження №12013100010000195 від 23 червня 2013 року було повідомлено про підозру [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України. (а.с.23-28) Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2014 року (справа №757/25301/14-к) у вказаному вище кримінальному провадженні до підозрюваного [PERSON] був застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний період доби, із забороною залишати йому місце проживання в період часу з 21 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. ранку наступного дня та покладений додатковий обов`язок, передбачений ч. 5 ст. 194 КПК України, не відлучатись із населеного пункту в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора, а також покладено обов`язок прибувати за першою вимогою до старшого слідчого та членів слідчої групи. Визначено строк дії цієї ухвали до 04 листопада 2014 року. (а.с.29-31) 01 жовтня 2014 року старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України складений обвинувальний акт, який 02 жовтня 2014 року затверджений старшим прокурором третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органів внутрішніх справ Головного управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України, вручений [PERSON] (а.с.32-37) 01 серпня 2016 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/14462/14-к, [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України та виправдано його в зв`язку із недоведеністю вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України. (а.с.38-49) 05 жовтня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Київської області у справі №357/14462/14-к вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року стосовно [PERSON] залишено без змін. (а.с.50-54) 15 лютого 2018 року постановою Верховного Суду у справі №357/14462/14-к ухвалу Апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року щодо [PERSON] скасовано, призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. (55-58) 22 травня 2018 року ухвалою Апеляційного суду Київської області у справі №357/14462/14-к вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року щодо [PERSON] змінено, виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду на визнання недопустимими доказами судову транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу №6626/10170 від 31.10.2013 в частині визначення швидкостей руху автомобіля «Range Rover», д.н.з. [NUMBER] та «ВАЗ-2107», д.н.з. [NUMBER] , а також судову експертизу №9-8 від 21.07.2014, висновки якої є похідними від висновків вищезазначеної експертизи. В іншій частині вирок залишено без змін. (а.с.59-65) 14 березня 2019 року постановою Верховного Суду у справі №357/14462/14-к ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2018 року щодо [PERSON] скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. (а.с.66-70) 19 липня 2022 року ухвалою Київського апеляційного суду у справі №357/14462/14-к, вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року щодо [PERSON] залишено без змін. (а.с.71-74) 22 грудня 2022 рокупостановою Верховного Суду у справі №357/14462/14-к вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року щодо [PERSON] залишено без змін. (а.с.75-83) Таким чином судом установлено, що позивач незаконно перебував під слідством та судом з 28.08.2014 по 05.10.2016, з 15.02.2018 по 22.05.2018, з 14.03.2019 по 19.07.2022, що загалом становить 5 років 8 місяців 19 днів. Згідно довідки Київського міжнародного університету №023/014 від 03.02.2023, [PERSON] працює за основним місцем роботи з 01 квітня 1994 року на посаді ректора у ВНЗ «Міжнародному інституті лінгвістики і права, який 01 лютого 2002 року перейменовано на ВПЗ «Київський міжнародний університет». З 12 березня 2012 року призначений на посаду Президента (в довідці міститься описка). (а.с. 22) Наведена у довідці інформація узгоджується з даними трудової книжки позивача (а.с.16-20) та витягом з наказу Київського міжнародного університету №40ВК від 12 березня 2012 року (а.с.21). Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Згідно з пунктом п`ятим статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4 цс 19) та постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673 св 20), від 23 вересня 2021 року у справі №295/13971/20 (провадження № 61-10849 св 21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023 св 21). Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи моральну шкоду, позивач у позовній заяві вказує, що в результаті незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури (незаконного повідомлення про підозру, обрання запобіжного заходу, перебування під слідством та судом), йому було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у моральних та фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих зв`язків, втрати сну та спокою, повній невизначеності щодо майбутнього, переживання супроводжувалися необхідністю виправдовуватись та доводити свою невинність в інкримінованих діяннях, а також приниженням, сорому, втрати можливості самореалізації. Обвинувачення позивача у вчиненні тяжкого злочину суттєво вплинуло на його авторитет та ділову репутацію. За доводами позовної заяви, безпідставні звинувачення у вчиненні кримінального злочину принижували його честь та людську гідність, ставили під сумнів його моральні якості, чесність, порядність. Не зважаючи на те, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження вказаних вище негативних явищ, суд погоджується з доводами позивача про те, що безпідставне звинувачення у вчиненні кримінального правопорушення само по собі завдавало душевних страждань та негативних наслідків морального характеру. При цьому суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини у справі «STANKOV v. BULGARIA»). Вирішуючи спір, встановивши, що позивач незаконно перебував під слідством і судом 5 років 8 місяців 19 днів, суд дійшов висновку, що позивачу було заподіяно моральну шкоду незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, порушені його конституційні права. Отже безумовно позивач зазнав моральної шкоди у вигляді психічних страждань. При вирішенні питання про розмір моральної шкоди суд виходить із сталої практики Верховного Суду, згідно якої, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік» установлено з 1 січня 2024 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 7100 гривень, з 1 квітня - 8000 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 42,6 гривні, з 1 квітня - 48 гривень. Разом із тим, абзац другий вказаної статті Закону містить спеціальну імперативну норму, якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень. Виходячи з наведеного та кількості днів перебування позивача під слідством та судом, сума моральної шкоди, що підлягає стягненню, визначається з розрахунку 1 600,00 грн на місяць, що загалом становить 109 780,65 грн. Такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідатиме як суті правопорушення так і глибині моральних страждань, доведених стороною позивача, а також засадам розумності та справедливості. При цьому суд вважає безпідставними доводи сторони відповідачів про те, що Офіс Генерального прокурора та Міністерство внутрішніх справ України є неналежними відповідачами, оскільки позов пред`явленому не безпосередньо до них, а до держави Україна в особі: Офісу Генерального прокурора, Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є Держава Україна, яка відповідає коштами Державного бюджету України. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади, в даному випадку Офіс Генерального прокурора та Міністерство внутрішніх справ України. Крім того, суд звертає увагу, що відшкодування шкоди має здійснюватися через органи казначейства з Державного бюджету України, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) та висновкам які містяться у постановах Верховного Суду від 2 вересня 2020 року у справі № 556/896/18 (провадження № 61-8182св19) та від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19). З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до держави Україна в особі: Офісу Генерального прокурора, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, з Державного бюджету України на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 109 780,65 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. (ч.2 ст.632 ЦК України) Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». 07 квітня 2023 року між АО «Компаньйон та партнери» та [PERSON] укладено договір №41/ЦС про надання правничої допомоги (далі - договір), за змістом п. 1. якого клієнт доручає об`єднанню здійснити вивчення документів, що стосуються відшкодування моральної шкоди в результаті незаконного перебування під слідством та судом у кримінальному провадженні за ч. 3 ст. 286 КК України, підготування позовної заяви, її підписання та/або подання до суду, здійснення представництва в такій справі в суді першої інстанції. Розмір та порядок оплати гонорару встановлюється додатком №1 до договору (п.8 договору). (а.с.84) Додатком №1 до цього договору від 07 квітня 2023 року визначено фіксований розмір гонорару адвоката - 40 000,00 грн та порядок його оплати. (а.с.85) 07 квітня 2024 року позивачем сплачено за адвокатські послуги 20 000,00 грн. (а.с.86) На підставі договору від 07 квітня 2024 року видано ордер серії АІ №1399390 на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Батурою П.О. (а.с.10) Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання заяв по суті справи, інших заяв та клопотань, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За змістом п. 1 ч. 2 ст.137, ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Подібний правовий висновок сформовано в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. Разом із тим, ч. 4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial