Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області («Відповідач»), про визнання за нею права власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] загальною площею 40,1 кв.м., житловою площею 19.7 кв.м. Позовні вимоги мотивовано тим, що після смерті чоловіка Позивача [PERSON] , яка загинув [INFO] внаслідок ушкоджень внаслідок військових дій, залишилося спадкове майно, зокрема, квартира [ADDRESS] (яка не є предметом позовних вимог), на яку Позивачем отримано Свідоцтво про право на спадщину за законом. Сини Позивача та її покійного чоловіка [PERSON] та [PERSON] відмовилися від своїх часток по 1/3 на її, матері,користь. Однак, нотаріусом не було видано Позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом на іншу квартиру квартиру [ADDRESS] загальною площею 40,1 кв.м., житловою площею 19.7 кв.м., яка теж була передана у власність померлому [PERSON] , однак з життя ним не проведено державної реєстрації права власності на цей об`єкт нерухомого майна. Представник Позивача на адресу суду подала заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач Івано-Франківська міська рада про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином, явку уповноваженого представника до суду не забезпечила. Відзиву до суду від Івано-Франківської міської радине надходило. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2024 року залучено до участі у справі в якості третіх осіббез самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , [PERSON] . В судове засідання треті особи [PERSON] [PERSON] не з`явилися, на адресу суду подали заяви про розгляд справи без їх участі, в якій не заперечили проти позовних вимог, зазначивши, що на спадкове майно після смерті батька не претендують. Оскільки відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, що в розумінні ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається неявкою без поважних причин, не подав відзиву, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, письмові пояснення третіх осіб, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] , [INFO] , є дружиною [PERSON] , [INFO] (а.с.10), який помер [INFO] внаслідок ушкоджень внаслідок військових дій (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 05 липня 2022 року (а.с.5). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно. Зокрема, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 червня 2023 року (а.с.10) після смерті [PERSON] успадкувала квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Агентством по приватизації державного житлового фонду м. Івано-Франківськ, [INFO] . Зі змісту даного свідоцтва про право на спадщину за законом вбачається, що сини спадкодавця [PERSON] та [PERSON] відмовилися від своїх часток у спадщині на користь [PERSON] . Проте, як зазначено у позовній заяві, нотаріусом не було видано Позивачу свідоцтво про на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , якутакож було передано спадкодавцю [PERSON] у власність, однак за життя ним не було проведено державної реєстрації права власності на цей об`єкт нерухомого майна. Посилаючись на те, що [PERSON] життя не зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на квартиру [ADDRESS] , Позивач на даний час позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на цю квартиру, а тому звернулася до суду. Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України). Згідно з частинами 1, 3 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Як зазначено в пункті 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. Відповідно до роз`яснень, наданих у пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Так, як встановлено Судом, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] ,не зареєстровано. На підтвердження факту належності [PERSON] [ADDRESS] , Позивачокликається на наступні документи. Так, Рішенням Івано-Франківської міської ради від 12.10.2004 року «Про передачу на баланс товариству співвласників та у власність громадян житлових будинків» (а.с.7) передано будинки, квартири у яких приватизовані (згідно додатку) у приватну власність громадян після укладення ними угоди на вивіз твердих побутових відходів (пункт 2 рішення). Згідно Архівного витягу з додатку до рішення Івано-Франківської міської ради від 12.10.2004 року «Перелік будинків, що передані у приватну власність» (а.с.8) передано з балансу ЖЕО-7 у власність домовласників: [ADDRESS] , загальна площа 40,1 кв.м., житлова площа 19,7 кв.м. домовласник [PERSON] . Як вбачається зі змісту зазначеного рішення Івано-Франківської міської ради від 12.10.2004 року, його прийнято на підставі п.30 ч.1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Пунктом 30 ч.1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній станом на 12.10.2004 року) визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: 30) прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктівкомунальної власності майна, відчуженого упроцесіприватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. Як вже зазначалося Судом, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомостіє набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Частиною 1 ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Докази державної реєстрації права власності на спірну квартиру у Позивача відсутні. Щодо можливості спадкування права на приватизацію квартири, то в частині п`ятій пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що в разі не передання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. Як зазначено Верховним Судом у постанові від 07 жовтня 2019 року у справі №752/6593/18 (провадження № 61-1036св19): «Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року у справі № 6-121цс13, підстав відступити від якого Верховним Судом не встановлено. Таким чином, обов`язковою умовою переходу права вимоги у порядку спадкування до спадкоємців про визнання за ними права власності на квартиру, в якій проживали спадкодавці, але померли до вирішення питання відповідним державним органом про її приватизацію, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою». Відтак, згідно чинного законодавства та сформованої судової практики спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, набуває право на квартиру державного житлового фонду, в якій за життя проживав спадкодавець, за умови, що: на час відкриття спадщини квартира була місцем постійного проживання спадкодавця або він зберігав право користування нею; спадкодавець подав у встановленому порядку заяву про її приватизацію, однак квартира безпідставно не була передана йому у власність спадкодавець подав у встановленому порядку заяву про її приватизацію, однак помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію. Судом встановлено, що за життя [PERSON] було передано спірну квартиру у приватну власність, однак ним не було отримано відповідного свідоцтва про право власності на цей об`єкт, як і не зареєстровано право власності на нього у встановленому законом порядку. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зважаючи на встановлені в ході розгляду справи обставини, враховуючи заяви третіх осіб [PERSON] та [PERSON] про визнання позову та те, що вони не претендують на спадкове майно, Суд приходить до висновку про наявність підстав для захисту спадкових прав [PERSON] шляхом визнання за нею права власності на квартиру, яку було передано її покійному чоловіку (спадкодавцю) у приватну власність, однак за життя ним не було зареєстровано право власності на дану квартиру у встановленому законом порядку. Спору між спадкоємцями Судом не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved