Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, у якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області було прийнято рішення про надання службового житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , позивачу. Виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області на його ім?я було видано ордер на службове житлове приміщення №29 зі складом сімї 4 особи. Даний ордер надавав позивачу право на вселення з сімєю до даного житлового приміщення. Пізніше [PERSON] стає відомо, що за клопотанням Головного управління МВС України в Харківській області 26.11.2019 року Виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області виключено зі складу службового житла квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , та закріплено за позивачем. Позивач завжди вважав, що квартиру йому було надано для постійного проживання і згодом він зможе оформити право власності на дану квартиру, але коли він вирішив документально оформити право приватної власності на зазначену квартиру, то зіткнувся з рядом перешкод, у зв?язку з чим звернувся до суду з метою вирішення питання в судовому порядку. Ухвалою суду було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, надано час сторонам для подання заяв по суті. Членом ліквідаційної комісії ГУ МВСУ в Харківській області було надано відзив на позов, в якому зазначено про те, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області є неналежним відповідачем у справі виходячи з наступного. Так, відповідно до інформації, що міститься в листі члена ліквідаційної комісії ГУ МВСУ в Харківській області від 12.04.2024 №740/119-31/05-2024 квартира за адресою: [ADDRESS] , не перебуває на балансі ГУ МВСУ в Харківській області. Підтвердити або спростувати інформацію про направлення до Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області головою ліквідаційної комісії ГУ МВСУ в Харківській області клопотання про виключення квартири за вищевказаною адресою з числа службових не надається можливим, оскільки 02.03.2022 в результаті ракетно-бомбового удару рф вхідну та вихідну кореспонденцію за попередні періоди було знищено. Враховуючи вище вказане, представник відповідача наполягала на відмові в задоволенні позову та просила розглянути справу за її відсутності. 23.04.2024 року справу було призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягав. Представники відповідачів у судові засідання не зявилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Позивачем обрано такий спосіб судового захисту як визнання права власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. В порядку ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області було прийнято рішення про надання службового житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , позивачу. Як вбачається з ксерокопії трудової книжки позивача, 04.03.1997 року він був прийнятий на службу до Лозівського міськрайонного відділу УМВС в Харківській області, а у 2006 році був звільнений (а.с.10-11). У 2002 році виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області на ім?я позивача було видано ордер на службове житлове приміщення №29 зі складом сімї 4 особи (а.с.12). Вище вказаний ордер надав [PERSON] право на вселення з сімєю до даного житлового приміщення. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади (а.с.6), [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що завжди вважав, що квартиру йому було надано для постійного проживання і згодом він зможе оформити право власності, але вирішивши оформити це документально зіткнувся з рядом перешкод. Згідно з копією відповіді на звернення до МВС України (а.с.9), службова квартира [ADDRESS] на балансі ГУМВС України в Харківській області не перебуває. Відповідно до інформації, що міститься в листі члена ліквідаційної комісії ГУ МВСУ в Харківській області (а.с.25), квартира за адресою: [ADDRESS] , на балансі чи в оперативному управлінні ГУ МВСУ в Харківській області не перебувала і не перебуває. Крім того, у листі вказано, що підтвердити або спростувати інформацію про направлення до Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області головою ліквідаційної комісії ГУ МВСУ в Харківській області клопотання про виключення квартири за вищевказаною адресою з числа службових не надається можливим, оскільки 02.03.2022 в результаті ракетно-бомбового удару рф вхідну та вихідну кореспонденцію за попередні періоди було знищено. Відповідно до копії відповіді на звернення до Виконавчого комітету Лозівської міської ради (а.с.7), вбачається, що інформація щодо перебування у комунальній власності Лозівської міської територіальної громади квартири за адресою: [ADDRESS] , відсутня. Право власності на спірну квартиру ні за ким не зареєстровано, про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 20.03.2024 року(а.с.13). У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17). Така позиція сформульована у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 09 липня 2019 року у справі №920/999/16. В постанові Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 28.04.2020 року у справі № 552/1354/18, що позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру ні за ким не зареєстровано, тому позов [PERSON] є обгрунтованим та законним. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили, є однією з підстав для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. Судом встановлено, що позивач добросовісно (на підставі ордеру) заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном (житловим приміщенням-квартирою) близько 22 років (починаючи з 2002 року по теперішній час), крім того на даний час право власності на дану квартиру ні за ким не зареєстровано, а тому, відповідно до положень ст. 344 ЦК України, наявні правові підстави для набуття ним права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved