Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

Представник позивачів - адвокат Румянцев О.Г., який діє в інтересах [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «БЕРЕЗІВКААГРОШЛЯХБУД», в якій просить стягнути з відповідача: - на користь [PERSON] 500000 гривень моральної шкоди, завданої смертю дружини внаслідок джерела підвищеної небезпеки; - на користь [PERSON] 500000 гривень моральної шкоди завданої смертю матері внаслідок джерела підвищеної небезпеки; - на користь [PERSON] 500000 гривень моральної шкоди, завданої смертю матері внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Крім того, представник всіх позивачів просить стягнути з ТОВ «БЕРЕЗІВКААГРОШЛЯХБУД» на користь [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу відповідно до актів прийому-передачі надання такої допомоги. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 20 листопада 2017 року близько 21 години 12 хвилин в Кодимському районі Одеської області, рухаючись по автошляху «Балта-Кодима» з боку м. Кодима та проїжджаючи біля опори лінії електропередач №75, водій транспортного засобу марки "VOLVO FM 04", державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] , не був уважним, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, змінив напрямок руху керованого ним автомобіля вліво, внаслідок чого виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ-2106» державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] , яких рухався в зустрічному напрямку по правій смузі проїзної частини. Внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля марки «ВАЗ-2106» [NUMBER] [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. Також на місці ДТП загинула пасажирка цього транспортного засобу [PERSON] . Вироком Кодимського районного суду Одеської області від 05.08.2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, що мало наслідком заподіяння смерті [PERSON] та [PERSON] . Вирок набув законної сили. Позивач [PERSON] є чоловіком загиблої, а інші позивачі є доньками [PERSON] . Всі позивачі вважають, що неправомірними діями водія [PERSON] їм було завдано моральної шкоди, а саме спричинено моральні та душевні страждання. Внаслідок неочікуваної смерті дружини, через протиправні дії [PERSON] позивач [PERSON] стверджує, що переніс та відчуває і на даний час сильні душевні страждання, пов`язані з втратою близької йому людини, за наслідком чого він вимушений був брати участь у кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування та судового розгляду справи, згадуючи ті жахливі події. Внаслідок цього позивач [PERSON] постійно відчуває самотність та втрату сенсу життя. Позивач [PERSON] зазначає, що пережила сильні душевні страждання, тривалий час перебуває в стані емоційного стресу через втрату найріднішої та близької їй людини внаслідок протиправних дій [PERSON] , відчуває самотність та безпорадність. В свою чергу, позивач [PERSON] зазнала моральних страждань, викликаних смертю матері, яка несподівано загинула внаслідок протиправних дій [PERSON] . Вона постійно відчуває безпорадність внаслідок втрати найріднішої людини. Крім того, на протязі тривалого часу вона була вимушена добиватись справедливості через постійне затягування розгляду справи в суді з боку обвинуваченого [PERSON] та його захисника, а також постійного оскарження дій і рішень суду. Позивач відчуває значну емоційну напругу, моральні страждання та втратили нормальний сон з моменту загибелі матері до теперішнього часу. Разом з тим, на стадії досудового розслідування та під час судового розгляду справи було встановлено, що [PERSON] під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди керував транспортним засобом "VOLVO FM 04", державний номерний знак [NUMBER] , що належить ТОВ «БЕРЕЗІВКААГРОШЛЯХБУД», з яким засуджений перебував в трудових відносинах на посаді водія. За таких обставин, виходячи з положень ст.ст.1172, 1187,1188 ЦК України, не є суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право,, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Тому, враховуючи, що ст.ст.1187, 188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст.1167 цього ж Кодексу, в даному випадку саме на відповідача ТОВ «БЕРЕЗІВКААГРОШЛЯХБУД» покладається обов`язок по відшкодуванню позивачам моральної шкоди. В судове засідання позивачі не з`явились, натомість адвокат Румянцев О.Г. надав суду заяву, в якій на задоволенні позовних вимог наполягав та просив проводити розгляд цивільної справи без його участі та у відсутність позивачів. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про місце, дату та час судового розгляду був повідомлений у встановленому порядку. У визначений судом строк, не скориставшись своїми процесуальними правами учасника справи, відзив на позовну заяву ТОВ «Березівкаагрошляхбуд» до суду не подавало. Крім того, жодних клопотань відповідач до суду також не надсилав. Третя особа. яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] в судове засідання також не з`явився; про місце, дату та час судового розгляду був повідомлений у встановленому порядку. Жодних заперечень на позовну заяву до суду не подавав. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, відповідачем не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Наявних у справі доказів достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд проаналізувавши та оцінивши письмові докази в їх сукупності приходить до наступних висновків. За загальними положеннями частини першої ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У свою чергу п.1 частини другої ст.1167 ЦК України унормовано, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини другої ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. За правилами частини другої ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята ст.1187 ЦК України). У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» міститься роз`яснення про те, що шкода, заподіяна особі підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від вини. Отже, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року в справі №439/1218/18, від 17 червня 2020 року в справі №439/1213/18-ц. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі №426/16825/16-ц зроблено висновок, що аналізуючи норми ст.1172 та 1187 ЦК України можна дійти висновку, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності, передбаченої ст.1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Отже, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність яких є джерелом підвищеної небезпеки. Судом встановлено, що 20 листопада 2017 року близько 21 години 12 хвилин [PERSON] , маючи водійський стаж 1 рік 2 місяці 27 днів, керуючи технічно справним автомобілем "VOLVO FM 04", державний номерний знак [NUMBER] , рухався по автодорозі "Балта-Кодима", з боку м. Кодима у напрямку м. Балта, по прямому асфальтобетонному покриттю проїзної частини де організований рух транспорту по одній смузі для руху у кожному напрямку, проїжджаючи біля опори лінії електропередач № 75, рухаючись з фактичною швидкістю 72 км/год, уважним не був, перевищив швидкість, не врахував дорожню обстановку, заходів до зменшення швидкості руху аж до повної зупинки транспортного засобу не вжив, змінив напрямок руху керованого ним автомобіля вліво, внаслідок чого виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем "ВАЗ-2106" державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку по правій смузі проїзної частини зі швидкістю біля 70 км/год. Своїми діями [PERSON] грубо порушив вимоги пунктів 1.2, 2.3 б), 10.1, 12.1, 12.6 б), 12.9 б), 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: п. 1.2. В Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів; п. 2.3 б). Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 10.1. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; п. 12.6 б). Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю транспортним засобам, якими керують водії із стажем до 2 років, - не більше 70 км/год; п. 12.9 б). Водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7 цих Правил; п. 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинуло двоє людей, а саме [PERSON] , [INFO] , водій автомобіля "ВАЗ-2106" та [PERSON] , [INFO] , пасажир автомобіля "ВАЗ-2106", які отримали тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя. Причиною їх смерті на місці пригоди став травматичний шок, який розвинувся внаслідок отриманих тілесних ушкоджень. В причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками знаходяться порушення водієм автомобіля "VOLVO FM 04" [PERSON] вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, оскільки у випадку виконання вказаних вимог він мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем "ВАЗ-2106". Вироком Кодимського районного суду Одеської області від 05 серпня 2021 року [PERSON] визнаний винуватим в скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, і засуджений до 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В даний час вирок набрав законної сили. Крім того, вищевказаним вироком суду встановлено, що [PERSON] на момент ДТП перебував в трудових відносинах з ТОВ «Березівкаагрошляхбуд» та виконував свої трудові обов`язки. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Приймаючи положення ст. 82 ЦПК України, встановлені вироком Кодимського районного суду від 05.08.2021 року обставини, не підлягають додатковому доказуванню в даній справі та є обов`язковими для врахування в даній справі. Згідно зі ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Відповідно до ч. 1ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. Встановлено, що позивач [PERSON] є чоловіком [PERSON] . Позивачі [PERSON] та [PERSON] є доньками [PERSON] та [PERSON] . Ці обставини підтверджуються копіями свідоцтв про народження, в тому числі виданих повторно, серії [NUMBER] від 28.07.2022 року, серії [NUMBER] від 20.06.1970 року, серії [NUMBER] від 28.07.2022 року (а.с.14,15,16), а також копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.09.2015 року (а.с.17) та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 03.12.1989 року (а.с.14). Таким чином, на думку суду, в результаті несподіваної смерті [PERSON] діти втратили матір, чоловік втратив дружину, їм було спричинено душевні страждання у зв`язку із втратою близької людини, з якою вони мали тісний соціальний зв`язок, порушено їх нормальний спосіб життя, що потребує додаткових зусиль для організації життя і побуту, що є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню, крім того ЦК України не встановлює мінімального та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки вирішення питання щодо відшкодування моральної шкоди та її розміру у кожному конкретному випадку вирішується судом на підставі наданих доказів. Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що в результаті скоєння дорожньо-транспортної пригоди позивачам, спричинені моральні переживання та страждання, суд вважає, що саме сума 500000 гривень відповідатиме цим засадам . Відповідно достатті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень. У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах. Особливо примітним і, безперечно, слушним, зважаючи на важливість закріплення однакового розуміння принципів дії механізму захисту особистих немайнових прав потерпілих осіб, є прагнення ЄСПЛ додержуватися послідовної лінії у визначенні розмірів компенсацій, що присуджуються у зв`язку з вчиненням однотипних порушень. У своїй сталій багаточисленній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що моральні збитки характеризуються тим, що точно обчислити їх розмір неможливо. Якщо наявність такої шкоди встановлена і суд уважає, що необхідно надати грошову компенсацію, він зробить оцінку на справедливій основі, зважаючи на стандарти, які випливають, у тому числі з його попередньої практики. Отже, враховуючи наведені обставини та норми матеріального права, приймаючи до уваги те, що смерть [PERSON] сталася внаслідок грубої необережності водія [PERSON] , шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, суд погоджується з тим, що позивачам завдано моральну шкоду, яка пов`язана з хвилюваннями та моральними стражданнями через передчасну смерть матері та дружини, порушенням укладу їх життя, що потребує додаткових зусиль для організації життя і побуту з їх боку. Враховуючи вищевикладене, суд визначає моральну шкоду, що підлягає відшкодуванню з боку ТОВ «Березівкаагрошляхбуд» як законним володільцем джерела підвищеної небезпеки - роботодавцем, у сумі по 500 000 грн кожному з позивачів, що, на переконання суду, у даній справі відповідає принципам розумності і справедливості. За змістом ч. 1 п.п. 1,2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. При зверненні до суду із позовом позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позивачі подали позов про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Частиною 6 цієї статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Отже, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в загальному розмірі 15000 гривень (5000 +5000+5000-1 відсоток ціни позову кожного з позивачів). Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. Адвокатом позивачів разом з заявою подано до суду Договори про надання правової допомоги від 03.10.2023 року, укладені між адвокатом Румянцевим О.Г. та позивачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно з п.2.1 та п. 2.2 Договорів про надання правової допомоги від 03.10.2023 року, за надання Адвокатом правової допомоги клієнт зобов`язаний здійснювати повну та своєчасну оплату та відшкодовувати фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Сторони встановили погодинну оплату з розрахунку 4000 гривень /година (а.с.18-23). Запровадженопринцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката.Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Водночаспід час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141). Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved