Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

25 грудня 2023 року в провадження Першотравенського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору міни нерухомого майна дійсним та визначення часток у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно, подана представником позивачів - адвокатом Маіляном А.С. 02 квітня 2024 року позивачі подали уточнену позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про поновлення строку звернення до суду та визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно. Просять суд поновити строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду та визначити розмір часток у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 87,2 кв.м, житловою площею 55,1 кв.м, у розмірі по 1/4 частки за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та померлим [PERSON] Стислий виклад позиції позивачів. В обґрунтування уточненої позовної заяви позивачі зазначили, що 19 лютого 1999 року між [PERSON] , яка діяла від свого імені та в інтересах своїх на той час неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх на той час дітей: [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] , з іншого боку, був укладений договір міни нерухомого майна №2/11-НД, в Павлоградській товарній біржі та зареєстрований в БТІ. За вказаним договором [PERSON] , яка діяла від свого імені та в інтересах своїх на той час неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] обміняли належні їм двокімнатні квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] на чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] . Сторони дотримались всіх істотних умов договору. Таким чином, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стали власниками квартири [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Діти померлого: [PERSON] та [PERSON] звернулися до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Павлоградського районного нотаріального округу дніпропетровської області із заявами про вчинення нотаріальної дії, а саме: видачу свідоцтва про спадщину за заповітом, після смерті їх батька - [PERSON] , померлого [INFO] , який залишив заповіт, згідно якого заповів все своє майно в рівних частках кожному з дітей, однак 16 лютого 2022 року отримали відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки в договорі міни нерухомого майна від 19 лютого 1999 року не зазначені частки у праві спільної сумісної власності, що належать власникам вказаного нерухомого майна. Отримавши відмову нотаріуса, позивачі дізналися про своє порушене право та звернулися з даним позовом до суду. Строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду пропущений ними з поважних причин, оскільки їх право власності на житло ніким не оспорювалося з моменту укладання договору міни нерухомого майна, а про порушене право вони дізналися лише 16 лютого 2022 року, коли отримали відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину та змушені були звернутися з даним позовом до суду. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивачі та їх представник у судове засідання не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримав, просить їх задовільнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі повторно в судове засідання не з`явилися, відзив на позовну заяву не надали, про дати розгляду справи повідомлені належним чином за зареєстрованим місцем проживання, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи в їх відсутність, суду не надходило. Зі згоди позивачів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Інших клопотань, в порядку ст.222 ЦПК України, учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 10 січня 2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачам строк для усунення недоліків: визначення ціни позову та доплату судового збору. 21 лютого 2024 року позивачі усунули вказані в ухвалі суду недоліки. 21 лютого 2024 року ухвалою судді Першотравенського міського суду Дніпропетровської області в даній справі було відкрито провадження, визначено, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження. Крім того, ухвалою судді Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2024 року було відмовлено у відкритті провадження по справі в частині позовних вимог до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в зв`язку з їх смертю. 12 березня 2024 року позивачі подали уточнену позовну заяву. 02 квітня 2024 року представник позивачів подав заяву про закриття провадження в справі в частині позовних вимог про визнання договору міни нерухомого майна дійсним та уточнену позовну заяву про поновлення строку звернення до суду з даним позовом та визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно. Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2024 року провадження в справі було закрито в частині заявлених позовних вимог про визнання договору міни нерухомого майна дійсним, в зв`язку з відсутністю предмету спору. Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2024 року було закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 06 червня 1997 року [PERSON] придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу №1280 від 06 червня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Першотравенського нотаріального округу, зареєстрованого в Павлоградському БТІ за №10-25 від 11 червня 1997 року. Даний факт випливає з договору міни нерухомого майна від 19 лютого 1999 року. 02 квітня 1998 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтво про право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , видане відділом по обліку та розподілу житлової площі за №5419 від 02 квітня 1998 року, зареєстрованого міжміським БТІ м.Павлограда за №25-146 від 23 квітня 1998 року. Даний факт випливає з договору міни нерухомого майна від 19 лютого 1999 року. 26 грудня 1998 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження [NUMBER] від 26 грудня 1998 року. Від сумісного життя [PERSON] та [PERSON] мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. 19 лютого 1999 року між [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , та [PERSON] , з іншого боку, укладено договір міни нерухомого майна, за яким [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] обміняли двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 55,30 кв.м, житловою площею 28,10 м.кв., що належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 02 квітня 1998 року, та двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,8 кв.м, житловою площею 27,7 кв.м, на належну [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом по обліку та розподілу житлової площі №6130 від 19 січня 1999 року, зареєстрованого міжміським бюро технічної інвентаризації м.Павлограда за №28-55 від 20 січня 1999 року, чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір міни нерухомого майна укладено між сторонами 19 лютого 1999 року на Павлоградській товарній біржі та зареєстровано 18 березня 1999 року в БТІ. Витягами з Державного реєстру речових прав від 21 лютого 2024 року підтверджується, що квартира [ADDRESS] , на підставі договору міни б/н від 19 лютого 1999 року, на праві спільної сумісної власності (без визначення часток), належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 09 лютого 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, прізвище дружини змінене на Старовицьку, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 09 лютого 2019 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 26 травня 2020 року. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. 16 лютого 2022 року державний нотаріус Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Павлоградського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, розглянувши заяву [PERSON] та [PERSON] про вчинення нотаріальної дії, а саме: видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті їх батька - [PERSON] , померлого [INFO] , який залишив заповіт, посвідчений державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, згідно якого все своє майно в рівних частках заповів своїм дітям, відмовив у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки договір міни житлових приміщень від 19 лютого 1999 року, укладений на Павлоградській товарній біржі, не містить визначення часток спільної власності кожного учасника договору, а також, на момент укладення договору [PERSON] та [PERSON] були неповнолітніми, тому договір міни повинен був бути нотаріально посвідченим. Довідкою державного нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Павлоградського районного нотаріального округу Дніпропетровської області №608/02-14 від 14 лютого 2024 року підтверджується, що після померлого [INFO] - [PERSON] , відкрито спадкову справу №805/2020 року від 22 вересня 2020 року, на підставі заяви про прийняття спадщини за законом, поданою дочкою померлого - [PERSON] , сином померлого - [PERSON] та дружиною померлого - [PERSON] , які є спадкоємцями першої черги, згідно ст.1261 ЦК України. Інших заяв про прийняття та про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не надходило. V. Оцінка суду. Суд, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Стосовно заяви позивачів про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом, суд приходить до наступного. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності встановлено у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Застосування позовної давності в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови: 1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права; 2) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v.France) за заявою № 23805/94, пункт 75 рішення від 07 грудня 2010 року у справі «Seal v. The United Kingdom» за заявою № 50330/07), а саме: - строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18 березня 2008 року у справі «Dacia S.R.L. v/ Moldova» за заявою № 3052/04); - застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Lelas v. Croatia» за заявою №55555/08); - механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20 грудня 2007 року у справі «Phinikaridou v. Cyprus» за заявою №23890/02). Верховний Суд\~у складі\~Об`єднаної\~палати Касаційного\~цивільного суду\~від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Частиною 5 ст.267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом встановлено, що договір міни нерухомого майна укладено між сторонами 19 лютого 1999 року. Всі умови договору виконано сторонами. З даним позовом позивачі змушені були звернутися 25 грудня 2023 року після того, як отримали 16 лютого 2022 року відмову нотаріуса у видачі їм свідоцтва про право на спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] та дізналися, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за ними, як спільна сумісна власність, а не зазначення часток власників у праві власності на квартиру, позбавляє їх права на реалізацію спадкових прав. В зв`язку з чим, суд вважає за можливе заяву позивачів про поновлення пропущеного строку звернення з даним позовом до суду задовільнити, визнати поважними причини пропуску такого строку та поновити його. Що стосується позовних вимог про визначення часток позивачів у праві спільної часткової власності на нерухоме майно, суд приходить до наступного. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За приписами ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), яке знайшло своє вираження у ст.5 ЦК України, його норми застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Положеннями чинних на час виникнення цивільних відносин щодо права власності на квартиру ЦК Української РСР (1963 р.) та Закону України «Про власність» передбачалось, як і на даний час передбачається, два різновиди спільної власності, яка виникає в тих випадках, коли майно належить на праві власності не одній, а кільком особам одночасно. Відповідно до ст.112 ЦК Української РСР та ст.17 Закону України «Про власність» спільна власність існує у формах спільної сумісної та спільної часткової власності, тобто такої власності, коли її учасники мають наперед визначені частки. За приписом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Водночас ні ЦК Української РСР, ні Закон України «Про власність», не визначали розмір часток членів сім`ї у праві спільної сумісної власності. 16 січня 2003 року Верховна Рада України прийняла Цивільний кодекс України (ЦК України), у зв`язку з чим Цивільний кодекс Української РСР та Закон України «Про власність» втратили чинність з 01 січня 2004 року. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 3.1 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконуються за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів. Право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому, вказані в правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. Пунктом 3.3 вказаної Інструкції встановлено, що за відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку. Як встановлено судом, провести розрахунок часток у спільній власності, а саме: квартирі [ADDRESS] , на даний час не є можливим, оскільки для цього необхідно подати заяви всіх співвласників, а як вбачається з матеріалів справи, співвласник квартири, а саме: спадкодавець - [PERSON] , помер. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст.357 ЦК України, частки в праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Згідно з вимогами ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Позивачі посилаються на ту обставину, що через не визначеність розміру частки померлого у спірній квартирі, вони не можуть належним чином оформити свої спадкові права на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] . Чинне законодавство не надає нотаріусу права здійснювати виділ частки у праві спільної сумісної власності. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування. Видачу нотаріусом свідоцтва про частку в спільному майні за заявою інших учасників спільної сумісної власності законодавство не передбачає, відтак для успадкування частки у спільній сумісній власності після смерті іншого учасника спільної сумісної власності, справа про визначення належної йому частки має вирішуватися в суді. Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яким відповідно до ст.1216 ЦК України, є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та обтяжень здійснюється на підставі рішень судів, які набрали законної сили. Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав (пункт 17), розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст.368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] мали у спільній власності двокімнатну квартиру [ADDRESS] , а померлий [PERSON] мав у одноособовій власності двокімнатну квартиру [ADDRESS] , яку придбав по договору купівлі продажу від 06 червня 1997 року, не перебуваючи на той час у шлюбі з [PERSON] . Вказані квартири за договором міни були обміняні ними на чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Таким чином, враховуючи, що будь-якої домовленості між співвласниками щодо розміру їх часток не було, що співвласник спірної квартири - [PERSON] помер, враховуючи, що одна з обміняних квартир належала трьом особам - позивачам по справі, а інша - одному померлому [PERSON] , була придбана ним до укладення шлюбу з позивачем [PERSON] , тобто, в судовому засіданні було встановлено існування обставин, які є підставою для збільшення частки співвласника [PERSON] в спірній квартирі, суд вважає за можливе визначити, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на вказане житлове приміщення становить 1/2, а частки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - по 1/6 кожному. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Як передбачено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачі не просять суд стягнути з відповідачів на їх користь судові витрати по справі, суд вважає за можливе судові витрати по справі залишити за позивачами. На підставі викладеного та положень ст.ст. 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265,280-283 ЦПК України, -суд

Outcome: dismissed