Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по [INFO] [PERSON] , [INFO] , разом з [PERSON] , померлим [INFO] ; визнати договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 29 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] удаваним правочином та визнати його договором купівлі-продажу; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що [PERSON] та [PERSON] з 2001 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] . Вказане житло належало [PERSON] на праві власності на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси по справі № 2-3470/2004 та свідоцтва про право власності на житло від 11.03.1994 року, видане УЖКГ ОМР. В подальшому [PERSON] вказану квартиру продав [PERSON] за договором купівлі-продажу від 03.07.2004 року. В той же день [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2004 року. 08.12.2010 \~ \~ \~ \~року [PERSON] продав зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом ОМНО Юхневичем М.М. 29.12.2010 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладеному між ним та [PERSON] , посвідчений Другою одеською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-3807. Вказана квартира була придбана на ім`я [PERSON] під час спільного проживання та ведення сумісного господарства із позивачем, а отже, вона є об`єктом спільної сумісної власності. На підтвердження факту спільного проживання та ведення господарства позивач посилається на відповідні акти з місць мешкання за адресою: [ADDRESS] до 2010 року та за адресою: [ADDRESS] . Під час спільного проживання у позивача та [PERSON] народилася дитина, [PERSON] , [INFO] . Батьківство [PERSON] відносно дитини [PERSON] не встановлено. [INFO] [PERSON] помер. Поховання померлого здійснювала саме [PERSON] , яка встановила на місці поховання пам`ятник, здійснює догляд за могилою. Після придбання квартири вона знаходилася у занедбаному стані та позивач разом з померлими [PERSON] спільними зусиллями здійснювали в ній ремонтні роботи для забезпечення належних побутових умов. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді частки квартири [ADDRESS] . У встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину. Приватним нотаріусом ОМНО Ластівкою В.М. було відкрито спадкову справу за № 12/ 2014. Однак від нотаріуса на адресу позивача було направлено роз`яснення, з якого вбачається, що видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину неможливо через те, що в неї відсутні документи, які підтверджують, що вона дійсно є спадкоємцем. Право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за померлим на підставі договору дарування. Однак дані обставини не відповідають дійсності, адже [PERSON] не прийняв в дар дану квартиру безоплатно, а сплатив за неї грошові кошти у розмірі 192000,00 гривень. Вказані обставини підтверджуються також і розпискою [PERSON] , з якої вбачається, що вона особисто отримала від [PERSON] грошову суму у розмірі 192 000,00 гривень за продану квартиру за адресою: [ADDRESS] . Напередодні укладення правочину, 08 грудня 2010 року [PERSON] уклав з [PERSON] угоду про намір укласти договір купівлі-продажу відносно квартири [ADDRESS] . Крім цього, вказана квартира була придбана за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] , так як у позивача були власні накопичення та вона позичала кошти на придбання квартири у гр. [PERSON] під 5% за користування коштами на місяць. За таких обставин, позивач вважає доцільним заявити позовні вимоги про визнання договору дарування удаваним правочином та визнати цей правочин договором купівлі-продажу. [PERSON] 30.03.2021 року подала до суду відзив на позов із запереченнями проти нього. В обгрунтування заперечень зазначила, що між її батьком, [PERSON] , та позивачем по справі не існувало усталених подружніх відносин, так як обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин, належних та допустимих доказів на підтвердження чого позивачем не надано. Само по собі спільне проживання, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, шо між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. В обгрунтування наявності подружніх стосунків між сторонами, позивач вказує на те, що під час спільного проживання у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . При цьому, на думку [PERSON] , позивач умисно вводить суд в оману, не зазначаючи про те, що по-батькові дитини - [PERSON] , при тому, що ім`я померлого [PERSON] . Зазначає відповідач і про те, що позивач намагалася ввести в оману і приватного нотаріуса [PERSON] . При подачі заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [PERSON] зазначила, що крім неї є інші спадкоємці за законом - син [PERSON] . Той факт, що в квартирі [ADDRESS] , станом на час подання позову, знаходяться її особисті речі, не може бути прийнятий судом в якості доказу проживання сторін однією сім`єю. В цьому контексті, відповідач звертає увагу суду на те, що після смерті [PERSON] 23.07.2014 р., позивач свідомо не сповістила про його смерть членів його родини, брата, дочку - відповідача по справі. Вона таємно провела поховання [PERSON] . З цього приводу родичі [PERSON] зверталися до органів поліції, що підтверджується наданим самим позивачем, в якості доказу, листа Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ на ім`я родички померлого [PERSON] , з тексту якого вбачається, що позивач дійсно не сповіщала родичів про смерть [PERSON] . Саме з того часу [PERSON] самовільно заволоділа квартирою та проживає в ній. Тому той факт, що в квартирі знаходяться її особисті речі не може бути визнаний належним доказом для встановлення факту спільного проживання. Відповідач [PERSON] звертає увагу суду на те, що відповідач на протязі з 1994 по 2004 роки була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 30.07.2004 року вона була знята з реєстрації та протягом семи років не була ніде не зареєстрована. З 16.02.2011 року позивач зареєстрована за адресою [ADDRESS] . За цією адресою знаходиться Комунальне підприємство «Одеський міський Центр обліку бездомних громадян». Зазначені обставини спростовують викладені в позовній заяві відомості про наявність між нею та померлим [PERSON] тривалих усталених відносин, притаманних подружжю. Навпаки, зазначене підтверджує той факт, що [PERSON] , за життя, не ставився до [PERSON] як до дружини та не мав волевиявлення щодо тривалого спільного проживання з нею, як з дружиною. За наявністю зазначених відносин, [PERSON] не міг допустити, щоб його дружина не мала місця реєстрації протягом семи років та згодом була оформлена як бездомна та зареєстрована за адресою комунальної установи. Викладені обставини підтверджуються інформацією із паспорта позивача. Позовна вимога про визнання квартири [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя та визнання за позивачем права власності на частину квартири є похідною від вимоги про визнання факту спільного проживання. Відповідно, за відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про визнання факту спільного проживання [PERSON] з [PERSON] , також відсутні підстави для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін. Щодо позовної вимоги про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 29 грудня 2010 року удаваним правочином та визнання його договором купівлі продажу відповідач вважає, що зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню, так як [PERSON] не була стороною договору дарування, укладеного 29 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] . Особа, яка не була стороною договору має можливість його оспорювання виключно у разі, якщо вона доведе, що її права та законні інтереси були порушені, в зв`язку з його укладенням. [PERSON] не є особою, чиї права порушені укладанням оспорюваного договору з огляду на те, що вона не довела факту свого проживання з [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, в той період часу, коли останній придбав спірну квартиру, що могло б слугувати умовою для вірогідності розповсюдження на зазначене майно приписів ст.74 СК України; позивачем не надано до суду доказів, що спірна квартира набута в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Посилання позивача на наявність її власних накопичень та нібито заощадження коштів нічим не підтверджується, окрім зазначення про це в тексті позовної заяви. Під час підготовчого провадження сторона позивача позов підтримала, просила його задовольнити. В подальшому представником позивача було подано заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її представника. Під час підготовчого провадження сторона відповідача [PERSON] проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні. В подальшому представником відповідача було подано заяву про розгляд справи у відсутність відповідача та її представника. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи у її відсутність до суду не подала. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи наступні фактичні обставини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] (а. с. 11). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано на підставі договору дарування від 29 грудня 2010 року, укладеного [PERSON] із [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масловою М.В., зареєстровано в реєстрі за № 1-3807 (а. с. 14-16). В обґрунтування позову [PERSON] зазначає про її фактичне проживання із померлим [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2004 по 2014 роки, що стало підставою для звернення нею до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ластівки В.М. із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] як особи, яка проживала із спадкодавцем однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою (а. с. 97). Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ч. ч. 1, 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. \~За приписами\~статей 15,\~16\~ЦК України\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна\~особа має\~право на\~захист свого\~інтересу,\~який не\~суперечить загальним\~засадам цивільного\~законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підтвердження позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю із померлим [PERSON] без реєстрації шлюбу [PERSON] надає копію заяви про проживання позивача із [PERSON] однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] (а. с. 12), та копію заяви про проживання позивача із [PERSON] однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] (а. с. 13). Суд не приймає вказані копії заяв в якості належних та достатніх доказів на підтвердження позову в цій частині, так як вони подані в копіях, оригінали довідок позивачем до суду надано не було, особи, які підписали довідки, не допитані в якості свідків в судовому засіданні, а самі довідки не містять дати їх складання та підтвердження справжності підпису осіб, які їх надали. Доводи позивача\~про народження\~спільної дитини\~у неї\~із [PERSON] \~ також\~судом не\~приймаються,\~так як\~батьківство [PERSON] \~щодо сина\~позивача не\~встановлено у\~передбаченому законом\~порядку,\~крім того,\~наявність спільної\~дитини не\~може бути\~підтвердженням проживання\~позивача із\~ [PERSON] \~однією сім`єю\~у зазначений\~нею період,\~за відсутністю\~інших доказів\~на підтвердження\~цих обставин.\~Додані до матеріалів позовної заяви фотокартки не містять змістовної інформації щодо часу зйомки, місць зйомки, обставин, при яких зйомка проводилася. Таким чином, ці фотокартки не можуть бути прийняті судом в якості належного та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог в частині визнання факту сумісного проживання позивача з [PERSON] . Даючи оцінку вказаним довідкам на підтвердження того, що позивач та [PERSON] проживали однією сім`єю у вказаний позивачем період, не бере їх до уваги, оскільки довідки носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання позивача із [PERSON] , та не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю. Сам по собі факт перебування позивача із [PERSON] у близьких стосунках не може свідчити про те, що вони проживали в зазначений період (з 2004 по 2014 рік) однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки позивачем не надано доказів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. В обґрунтування позову в цій частині [PERSON] зазначено про здійснення ремонтних робіт разом із померлим [PERSON] , та надано до суду в якості доказів відповідні рахунки-фактури про придбання будівельних матеріалів, а також квитанції про придбання домашньої техніки (а. с. 32-33). Разом із цим, відсутнє будь-яке документальне підтвердження того, що саме позивач, або померлий, придбавали зазначені в рахунках-фактурах будівельні матеріали, як і те, що такі роботи взагалі проводилися. Придбання позивачем побутової техніки у спірну квартиру не знаходить свого підтвердження, оскільки з наданих суду документів неможливо ідентифікувати особу покупця. Недоведеність вказаних обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. Позовна вимога про визнання квартири [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя та визнання за позивачем права власності на частину квартири є похідною від вимоги про визнання факту спільного проживання. Відповідно, за відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про визнання факту спільного проживання [PERSON] з [PERSON] , також відсутні підстави для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін. Щодо позовної вимоги про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 29 грудня 2010 року удаваним правочином та визнання його договором куплі-продажу суд вважає, що зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] не є стороною договору дарування, укладеного 29 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] . Особа, яка не була стороною договору має можливість його оспорювання виключно у разі, якщо вона доведе, що її права та законні інтереси були порушені, в зв`язку з його укладенням. Так як [PERSON] не довела факту свого проживання з [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, в той період часу, коли останній придбав спірну квартиру, що могло б слугувати умовою для розповсюдження на зазначене майно приписів ст.74 СК України, то вона і не є особою, чиї права порушені укладенням оспорюваного договору. Крім того, позивачем не надано до суду доказів, що спірна квартира набута в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Посилання [PERSON] на наявність її власних накопичень та заощадження коштів не підтверджено матеріалами справи. У відповідності до ч. 3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, законодавець пов`язує право особи, яка не була стороною правочину, на його оспорювання лише у разі доведеності її особистого інтересу, який порушений укладенням оспорюваного правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі № 439/212/14-ц, провадження № 14-75цс18. Судова практика тлумачить зміст ч. З ст. 215 ЦК України таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати спірну квартиру таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування удаваним правочином та визнання його недійсним, визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності є незаконними, необґрунтованими, та такими, що не знайшли свого підтвердження наявними матеріалами справи, в зв`язку із чим у їх задоволенні необхідно відмовити.

Outcome: dismissed