Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянськоїрайонної в місті Києві державної адміністрації про про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні з неповнолітнім сином. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.11.2011 року між Позивачем та Відповідачем було укладено шлюб. У шлюбі у сторін народилась дитина - син [PERSON] , [INFO] . На підставі Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01.10.2015 року шлюб між Позивачем і Відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] почав проживати разом із Відповідачем у квартирі Відповідача. Продовж останніх декілька років у Позивача з [PERSON] почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні дитини, відвідуванні, зі сторони Відповідача створювалися штучні перешкоди стосовно неможливості його нормального спілкування з сином. Всі намагання позивача врегулювати даний спір мирним шляхом призводять лише до конфліктів, оскільки Відповідач перешкоджає йому бачитись з дитиною, налаштовує сина проти нього, не бажає його присутності та штучно створює такі обставини через які він не може нормально зустрічатися з сином. Протягом тривалого часу [PERSON] намагається налагодити зв`язок зі своїм сином, приймати участь у його вихованні, розвитку його здібностей та забезпечувати його всім необхідним для нормального його розвитку та становлення. Після чисельних марних спроб вирішити дане питання шляхом переговорів, взаємних поступок з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину, позивач був вимушений звернутися до суду із даною позовною заявою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2023 року справу передано для розгляду головуючому-судді Панченко О.М. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.10.2023 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків. 06.11.2023 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків згідно ухвали суду від 24.10.2023 року. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 08.11.2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 13.11.2023 рок через підсистему «Електронний суд» від відповідачки у справі - [PERSON] надійшли пояснення по справі у яких зазначає наступне. З березня 2022 року вона разом із сином перебувають за межами України, а саме в Німеччині, про що позивачу відомо. Спілкування з дитиною присутнє з її телефону, так як у сина телефон зламаний, про що батько теж знає, та більше року обіцяє купити новий. Зауважує, що [PERSON] дзвонить до дитини дуже рідко (1 раз на місяць), а коли дзвонить, то все спілкування триває не більше 5 хвилин, і дитина вислуховує яка мама погана. З цих причин, дитина не має бажання з ним спілкуватися, про що відверто йому і каже. Спілкування з батьком відповідачка не перешкоджає та не заперечує, але для неї важлива думка дитини. [PERSON] не цікавиться, не приймає взагалі ніякої участі у вихованні дитини, а тільки погіршує моральний та психологічний стан дитини, після чого вона вимушена ходити з дитиною до психолога, так як це спілкування негативно впливає на [PERSON] . Просить суд прийняти до відома те, що в Деснянському суді розглядається справа про позбавлення батьківських прав [PERSON] (754/9336/22). Також, з 2016 року, [PERSON] не платить аліменти в розмірі 2000 грн. На місяць(виконавчий лист №754/9757 від 21.12.2016). Сума заборгованості складає більше 95 тис. грн. Дитина має інвалідність та потребує постійних обстежень та на постійній основі приймає ліки. Здоров`ям дитини батько не цікавиться. Також, відкрите кримінальне провадження про несплату аліментів. 14.02.2024 року на адресу суду від Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов витребуваний судом висновок про розв`язання спору. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.02.2024 року закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву у якій просить розгляд справи проводити за його відсутності, з Висновком про розв`язання спору наданим до суду Службою у справах дітей погоджується. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, свою позицію виклала у поясненнях наданих до суду. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання, не з`явився. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі представника служби. Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Частиною 5 передбачено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 01.10.2015, по справі № 754/12136/16, шлюб між [PERSON] та [PERSON] - було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується засвідченою копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №1477. Згідно заяви від 14.08.2023 року, Позивач по справі звертався до Начальника Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Васільєвої О.В. з питанням щодо узгодження часу та способу його участі у вихованні дитини у зв`язку із перешкоджанням колишньою дружиною йому у спілкуванні із сином. Встановлено, що Відповідач також звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських його прав відносно малолітнього сина [PERSON] . Рішенням судді Деснянського районного суду м.Києва Буші Н.Д. від 11.12.2023 року позовні вимоги [PERSON] залишено без задоволення. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 26.04.2023 [NUMBER], заборгованість [PERSON] станом на 31.03.2023 року становить 82 245,13 грн. Судом також встановлено, що відповідачка [PERSON] разом з сином [PERSON] виїхали до Федеративної Республіки Німеччина та станом на дату розгляду справи перебувають там. Відповідно до частин 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства" контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Позивач, як батько малолітньої дитини - сина [PERSON] , 2012 р.н., має рівні з матір`ю дитини [PERSON] права та обов`язки щодо сина незалежно від того, що [PERSON] проживає окремо від дитини. Таке рівне право на спілкування з обома батьками має і дитина. Позивач визнає свій обов`язок щодо участі у вихованні дитини та його розвитку та має намір активно приймати участь у вихованні сина. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч.ч.1-3 ст. 157 СК України). Самостійно вирішити питання щодо участі у спілкуванні та вихованні спільних дітей сторони не можуть. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (ч.2 ст. 159 СК України). Частини 1, 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" передбачають, що дитина, яка проживає окремо від одного з батьків, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме її нормальному вихованню. Як вбачається з висновку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації 13.02.2024 №102-684 питання було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Деснянській районній в місті Києві державній адміністрації 02.11.2023 у присутності [PERSON] , [PERSON] та малолітній [PERSON] брали участь у комісії через відеоконференцзв`язок, який було організовано адвокатом [PERSON]. - Сологубом В.Л . Батько, [PERSON] повідомив, що напружені стосунки з колишньою дружиною у них були ще за час шлюбу, а після розлучення стали ще гірші. Після того як вони дізналися, що син захворів, він як батько в повній мірі піклувався про сина. Має достатні фінансові можливості для повноцінного утримання сина та надання йому всього необхідного медичного забезпечення. Після розлучення колишня дружина почала налаштовувати сина проти нього та перешкоджати їх спілкуванню. Наразі йому відомо, що [PERSON] з сином перебувають за кордоном. Іноді має можливість спілкуватися з сином по телефону. Мати, [PERSON] повідомила, що не чинить перешкод у спілкуванні сина з батьком, проте враховуючи військовий стан в Україні вважає, що наразі таке спілкування можливе лише засобами телефонного, поштового, електронного та іншого способу зв`язку, у тому числі шляхом використання програм Whats App, Skype, Viber, Telegram Чи інших месенджерів в будь-який вільний для дитини час з урахуванням розпорядку дня дитини. Заперечує щодо вивезення дитини до України у період воєнного стану. Малолітній [PERSON] повідомив, що з батьком не хоче спілкуватися сам, оскільки той погано говорить про маму. Має власний телефон і коли є зв`язок то іноді з батьком спілкуються. Ініціатором спілкування частіше всього виступає батько. Останній раз спілкувалися по телефону мами, оскільки в його телефоні був несправний динамік. Зазвичай це розмови ні про що. Щодо проведення часу з татом довготривало, то про це ніколи не думав та не має такого бажання. Одноголосним рішенням комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Киеві державної адміністрації було рекомендовано органу опіки та піклування надати до суду висновок щодо визначення способів участі у вихованні та спілкуванні батька, [PERSON] , з малолітньою дитиною, [PERSON] , [INFO] , шляхом необмеженого спілкування засобами телефонного, поштового, електронного та іншого способу зв`язку, у тому числі шляхом використання програм Whats App, Skype, Viber, Telegram ци інших месенджерів в будь-який вільний для дитини час з урахуванням розпорядку дня дитини, а саме навчального процесу, відвідування гуртків, відпочинку дитини, тощо. Графік особистих зустрічей батька з дитиною можливо буде розглянутий після припинення дії воєнного стану в Україні. У п. 54 рішення ЕСПЛ «Хант проти України» (від 07.12.2006 року) суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.) Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18.12.2008 року, «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24.02.1995 року). Із системного аналізу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною родичів, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип прав та обов`язків інших членів сім`ї та родини на спілкування з дитиною може бути обмежений судом в інтересах дитини. У постанові від 11.12.2019 в справі № 753/15487/18 Верховний Суд зазначив, що «відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, які проживають з матір`ю, дійшов правильного висновку про доцільність спілкування батька з дітьми без присутності матері». Згідно з ч.2 ст.1 СК України метою регулювання сімейних відносин є зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до вимог ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, при цьому, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Із досліджених судом доказів можна зробити висновок про те, що дитина проживає разом із відповідачкою у Федеративній Республіці Німеччина, та у позивача існують перешкоди у спілкуванні з сином, зокрема, як у вигляді неможливості систематичних побачень із ним, так і безпосереднього спілкування по телефону, через мобільні додатки, що підтверджується доказами у справі. До того ж судом беззаперечно встановлено, що між сторонами по справі склалися неприязні стосунки, відсутність компромісу щодо порядку зустрічей та вихованню дитини, які самі по собі не можуть впливати, та як наслідок, усунути позивача від спілкування з сином, оскільки особисті конфліктні відносини між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини. Батько, який проживає на даний час окремо від сина, беззаперечно має право на особисте спілкування з ним, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у його вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дитини, суд враховує, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року (статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства» та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідного сина і таке спілкування не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини. Суд, також, вважає необхідним роз`яснити сторонам, що побудова сімейних відносин має здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях любові і поваги, взаємодопомоги і підтримки. Сторони не повинні поглиблювати конфліктну ситуацію, захищаючи свої власні інтереси, а намагатись проявити справжню турботу, реалізувати свої права шляхом домовленості і забезпечити належні умови для розвитку дитини. Таким чином, виходячи з найкращих міркувань при вирішенні спору щодо усунення перешкод у спілкуванні та встановлення регламенту зустрічі з сином, беручи до уваги Висновок Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, приймаючи до уваги вік дитини, особливості його розвитку, навчання та виховання, необхідності дотримання розпорядку дня та відпочинку, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Outcome: partial