Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

27 березня 2024 року позивач [PERSON] в особі представника адвоката Тимошенко А.В. подав до суду позов, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №242644 від 27.06.2021 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» заборгованості у розмірі 18818,00 гривень, а також судові витрати в розмірі 1816,80 гривень сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу в розмірі 8500,00 гривень. В обґрунтування позову вказав, що виконавчий напис №242644, вчинений із порушенням чинного законодавства, а тому не підлягає виконанню. Стягувач не надав нотаріусу оригінал нотаріально посвідченого кредитного договору, який входить до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням умов щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. До позову надав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Наполягає на задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою судді від 01 квітня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні, з повідомленням сторін. Також ухвалою судді від 29 березня 2024 року задоволено заяву представника позивача, та зупинено стягнення у виконавчому провадженні №66483115, відкритого на підставі виконавчого напису №242644 від 27.06.2021року. 14 травня 2024 року представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія управління активами» Кожемякін Ю.М. подав до суду заяву, в якій визнав позовні вимоги позивача, просив задовольнити позов в повному обсязі та на підставі ст. 142 ЦПК України повернути позивачу 50% від сплаченого судового збору з державного бюджету. Крім того подав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, які вважає завищеними, та такими, що не відповідає складності справи і проведеному обсягу робіт. Третя особа державний виконавець в судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності і ухвалення рішення на розсуд суду. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Тому суд може розглянути справу без участі сторін і на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України не здійснювати фіксацію судового процесу звукозаписувальними технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 27 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем вчинений виконавчий напис №242644 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» заборгованості за кредитним договором №3976221 від 21 грудня 2020 року на загальну суму 18\~818,00 гривень. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису перебуває у Хортицькому відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Як посилається сторона позивача у позові, кредитний договір нотаріально не посвідчений. Відповідач, отримавши позов, жодних заперечень або доказів правомірності своїх дій до суду не направив, натомість вказав що визнає позовні вимоги. Згідно зі статтею 87 ЗУ «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. При вирішенні позовних вимог, суд керується правової позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 року по справі №910/10374/17, де суд вказав, що кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Відповідач не довів суду, що кредитний договір, на підставі якого був вчинений оскаржуваний виконавчий напис, був посвідчений нотаріально. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд враховує, що представник відповідача визнав позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, чим підтвердив відсутність нотаріального посвідчення кредитного договору, не подав до суду доказів того, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, а виконавчий напис був вчинений правомірно, нотаріус дотримався під час його вчинення вимог статей 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» та Переліку документів, а тому суд за наявності для того законних підстав, вирішив ухвалити рішення про задоволення позову. Правилами ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судові витрати зі сплати судового збору, що понесені та документально підтверджені позивачем: 1816,80 гривень (1211,20 гривень за подання позовної заяви і 605,60 гривень за подання заяви про забезпечення позову), відповідно до вимог ч.1 ст. 142 ЦПК України підлягають наступному розподіленню: 50 відсотків судового збору, що становить 908,40 гривень, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету, решта (908,40 гривень) стягненню з відповідача. За п.1) ч.3. ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно ч.2. ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п.1) ч.2. ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно наданих представником позивача документів, ним сплачено адвокату Тимошенку А.В. витрати на правову допомогу в розмірі 8500,00 гривень. Як вказує ч.4. ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним: із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За п.2)\~ч.3\~ст.\~141\~ЦПК України\~при вирішенні\~питання про\~розподіл судових\~витрат суд\~враховує:\~чи є\~розмір таких\~витрат обґрунтованим\~та пропорційним\~до предмета\~спору з\~урахуванням ціни\~позову,\~значення справи\~для сторін,\~в тому\~числі чи\~міг результат\~її вирішення\~вплинути на\~репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Тобто при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах), задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10.01.2020, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010, №37246/04). Аналогічна позиція висловлена і у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), де зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При цьому, у суду виникають сумніви в розмірі таких витрачених коштів, з урахуванням їх завищеного розміру, і не відповідності вартості аналогічних адвокатських послуг у м. Києві. Згідно ч.5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання представника відповідача щодо необґрунтованості витрат на правову допомогу та з урахуванням складності справи, виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторін, зменшити витрати на професійну правничу допомогу до 3000 гривень. За таких обставин позивачу за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню судові витрати на загальну суму 3908,40 гривень, з яких 908,40 гривень, це судові витрати зі сплати судового збору, 3000 гривень витрати на професійну правничу допомогу. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved