Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

У грудні 2023 року представник позивача звернувся до суду з позовною заявою [PERSON] (далі по тексту - позивач) до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що сторони перебували з 17.11.2012 року у зареєстрованому шлюбі, за час перебування в якому у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . 16 січня 2015 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва шлюб між сторонами був розірваний. Після розірвання шлюбу, спільна донька фактично продовжувала проживати з позивачем, незважаючи на те, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2015 року, місце проживання дитини було визначено із відповідачем, і на її користь з позивача були стягнуті аліменти на утримання дитини. 26 грудня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва визначено місце проживання дочки [PERSON] , [INFO] , з батьком. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки у розмірі частки всіх її доходів щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня вступу рішення суду в законну силу і до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів з [PERSON] на користь відповідача на утримання дочки припинено. Після набрання законної сили рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2019 року, позивачем до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва було направлено на примусове виконання виконавчий лист Дніпровського районного суду м. Києва від 17 серпня 2020 року про стягнення відповідача на його користь аліментів на утримання нашої дочки. Проте, відповідач жодної участі в житті дитини не приймала, аліменти на її утримання не сплачувала. Позивач вказує, що самостійно виховував і утримував дочку. За період з червня 2020 року по 25 вересня 2023 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів складала 174 300 грн., сума штрафу по виконавчому провадженню складала 42190 грн., що підтверджується розрахунком від 10.10.2023. Відповідач аліменти не сплачувала, гроші на дитину не надавала. У період травня по 25 вересня 2023 року відповідач сплатила 14 грн. 26 вересня 2023 року відповідач виплатила всю суму заборгованості лише тому, що мала бажання виїхати за кордон. В подальшому виплата аліментів відповідачем знову припинилась. Відповідач не спілкується ні з позивачем, ні з дитиною, місце її перебування позивачу невідоме. Враховуючи вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь розмір неустойки (пені) в розмірі 125 449, 48 грн. та судові витрати. Ухвалою від 21.12.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін без повідомлення сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України. Так, з матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовну заяву з доданими до неї документами відповідачу направлено рекомендованим листом з повідомленням (штрих-код Укрпошти 0600241120950), проте, відповідно до довідки відділення поштового зв`язку копія ухвали суду разом з доданими до неї документами, не вручені та повернуті на адресу суду «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Враховуючи, що позивач не заперечував у позовній заяві проти проведення заочного розгляду справи, при цьому відповідач, що належним чином повідомлялась про розгляд справи, відзиву не подала, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.12.2019 року позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати аліментів, стягнення аліментів на утримання дитини задоволено. Визначено місцем проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] - місце проживання її батька [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] ; стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки - [PERSON] в розмірі частки всіх її доходів щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня вступу рішення в законну силу і до досягнення дитиною повноліття; припинено стягнення аліментів з [PERSON] в розмірі частини всіх його доходів на користь [PERSON] на утримання малолітньої [PERSON] на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16.01.2015 року. Відповідно до розрахунку заборгованості наданого державним виконавцем Дніпровського відділу ДВС у м. Києві ЦМУ МО (м. Київ) станом на 10.10.2023 року за період з червня 2020 року по вересень 2023 року заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати аліментів складала 169 867, 66 грн. Також, як зазначав позивач та вбачається з вищевказаного розрахунку, заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим листом № 761/14171/19 була погашена відповідачем 26.09.2023 року. Так, за змістом ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження". Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. У разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов`язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми. Платник додаткових витрат вважається таким, що прострочив оплату, якщо він не виконав свій обов`язок щодо оплати додаткових витрат у строк, встановлений рішенням суду або за домовленістю між батьками, а в разі їх відсутності або у разі невстановлення такого строку - після спливу семи днів після пред`явлення відповідної вимоги одержувачем додаткових витрат, який фактично їх оплатив. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Вказаного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 14.12.2020 р. у справі №661/905/19 Суд погоджується з розрахунком позивача щодо наявності прострочення зі сплати аліментів до фактичного погашення заборгованості відповідачем за період з червня 2020 року по вересень 2023, та розміром неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів відповідачем, що становить 125 449, 48 грн. Суду не надано доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасній сплаті аліментів. Також, суд звертає увагу на наступне. У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (абзац 1 частини першої статті 196 СК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 569/14819/19 (провадження № 61-1586св20) зазначено, що: «правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18)». Сукупний розмір заборгованості за період з 01.06.2020 року по 26.09.2023 року, на яку нараховувалася пеня, складав 169 867, 66 грн. Тому, з урахуванням того, що пеня не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів відповідачем у розмірі, заявленому в позовних вимогах - 125 449, 48 грн., що не перевищує 169 867, 66 грн., а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відтак, суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача 125449, 48 грн. неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів за період з 01.06.2020 року по 26.09.2023. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, беручи до уваги, що відповідачем не було надано жодних доказів на спростування доводів позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Згідно ст. 141 ЦПК України потрібно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1 073, 60 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved