Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 18 квітня 2024 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період з 24.07.2023 року по 24.01.2024 року (шість місяців) в сумі 117156,60 грн. На підтвердження своїх позовних вимог зазначив, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Краснолиманське» з 26.02.2018 року по 23.12.2020 року, був звільнений за ст. 38 ч. 1 КЗпП України за власним бажанням. За період його роботи відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата. 03.10.2023 року він звернувся з позовом до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області про стягнення заборгованості по заробітній платі (справа « 235/1622/23). У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки з 24.12.2020 року по25.01.2024 року складає690513,90 грн. Середній заробіток за шість місяців складає: 132 робочі дні Х 887,55 грн (середньоденний заробіток) = 117156,60 грн. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 01 травня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача ТОВ «Краснолиманське», в якому він просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково, застосувати принцип розумної співмірності та пропорційності при визначенні суми середнього заробітку належного позивачеві, шляхом зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Сторони в судове засідання не з`явились. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач [PERSON] перебував з відповідачем ТОВ «Краснолиманське» в трудових відносинах з 26.02.2018 року по 23.12.2020 року, був звільнений за ст. 38 ч. 1 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 10-21). За період його роботи відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 115280,55 грн, що підтверджується довідкою № 354 від 11.10.2023 року, яка видана відповідачем (а.с. 22). 03.10.2023 року [PERSON] звернувся з позовом до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області про стягнення заборгованості по заробітній платі (справа « 235/1622/23). Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно статті 117\~КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом частини першої статті 117\~КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина друга статті 117 КЗпП Українистосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першійстатті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Законом України від 01 липня 2022 року N 2352-IX, що набрав чинності 19 липня 2022 року,\~стаття 117 КЗпП\~викладена в іншій редакції. За правилами\~статті 117 КЗпП України\~(в редакції\~Закону N 2352-IX від 01 липня 2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Позивач просить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 24.07.2023 року по 24.01.2024 року (за шість місяців), що складає 132 робочі дні. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до довідки ТОВ «Краснолиманське» № 353 від 11.10.2023 року складає 877,55 грн. Враховуючи викладене, середній заробіток за весь період затримки розрахунку за період з 24.07.2023 року по 24.01.2024 року (за шість місяців) складає 115836,60 грн, виходячи з наступного розрахунку: середньоденна заробітна плата позивача 877,55 грн, кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні - 132, отже середній заробіток за час затримки розрахунку складає 877,55 грн Х 119 робочих днів = 115836,60 грн. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної: в постанові від 31.10.2018 по цивільній справі № 756/10824/15-ц (провадження № 61-7694зпв18), в постанові від 26.06.2019 по цивільній справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в постанові від 09.09.2020 по цивільній справі № 212/5797/15-ц (провадження № 61-2578св19), в суду наявне право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП. Верховний Суд вказав, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Верховний Суд\~зазначає,\~що законодавство\~України не\~передбачає обов`язок\~працівника звернутися\~до роботодавця\~з вимогою\~про виплату\~йому належних\~платежів при\~звільненні.\~Водночас у\~трудових правовідносинах\~працівник має\~діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Верховний Суд вказує на те, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку. Беручи до\~уваги наведену\~правову позицію\~суду касаційної\~інстанції,\~враховуючи,\~що невиплачена\~позивачу при\~звільненні сума\~заробітної плати\~дорівнює 115280,55\~грн,\~а сума\~середнього заробітку\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні\~за шість\~місяців складає\~115836,60 грн,що фактично дорівнює розміру невиплаченої заробітної плати та за викладених обставин є явно нерозумним та непропорційним, суд вважає справедливим застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування позивачу заробітної плати за час затримки розрахунку, та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток в розмірі 76853,70 грн, що дорівнює 2/3 розміру заборгованості по заробітній платі. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як передбачено ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. \~ \~ \~ \~Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог,\~оскільки позивачем\~було сплачено\~судовий збір\~в розмірі\~1211,20\~грн (а.с.\~1),\~а позовні\~вимоги задоволені\~частково в\~розмірі 76853,70 грн, що складає 65,60% від заявлених позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 794,55 грн з позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На підставі викладеного,

Outcome: partial