Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до АТКБ «Приватбанк», в якому, просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість у сумі: за договором банківського вкладу №SAMDN80000733152182 від 18.02.2013: суму вкладу в розмірі 20139,32 доларів США, суму нарахованих відсотків - 14998,55 доларів США, 3% річних - 4967,52 доларів США; за картою для виплат [NUMBER] : суму вкладу в розмірі 13067,00 грн, 3% річних - 3223,13 грн; інфляційні втрати - 18701,16 грн; за депозитною картою [NUMBER]: суму вкладу в розмірі 119,29 доларів США, 3% річних - 29,42 доларів США. В обґрунтування позову, позивач зазначив, що 18.02.2013 між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу: №SAMDN80000733152182,вклад «Стандарт», на наступних умовах: сума 15001,23 доларів США, відсоткова ставка: 8,5% річних, особовий рахунок [NUMBER] , карта для нарахування процентів № [NUMBER]. 26.06.2013 рахунок [NUMBER] поповнено на 3000,00 доларів США, 29.07.2013 - на 2000,00 доларів США. 05.052014 АТ КБ «Приватбанк» видав позивачу довідку № 20553895 про стан рахунків. 15.05.2014 ПАТ «Приватбанк» виніс рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів Філії «Кримське регіональне управління «ПАТ КБ «Приватбанк». Листом від 09.05.2015 №20.1.0.0.0/7-20150504/722 банк повідомив про неможливість вести спілкування та надавати відповіді на звернення вкладника. З урахуванням вищевикладених обставин, позивач при особистій зустрічі з адвокатом, передав для відправки з материкової частини України власноруч підписану заяву разом з копією паспорта та РНОКПП. Посилаючись на те, що позивач звертався із зверненням до банку про повернення коштів, однак АТ КБ «Приватбанк» у добровільному порядку грошові кошти не повернув, останній змушений звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Волкової С.Я. від 14.02.2023 справу за вказаним позовом призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Волкової С.Я. від 04.05.2023 задоволено клопотання представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Гайдамащука О.В. про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження у розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 18.05.2023 від представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Гайдамащука О.В. надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити позивачу в задоволенні позову до АТ КБ «Приватбанк», вказуючи на те, що внаслідок укладання між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» Договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 та переведення боргу за зобов`язаннями банку щодо виплати коштів за договорами, які є предметом у даній справі, АТ КБ «Приватбанк» на цей час не несе зобов`язань за такими договорами, тому ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником та належним відповідачем у вказаній справі. Крім того, позивач здійснює розрахунок відсотків за період з 17.11.2014 по 05.02.2023, та не враховує, що депозитний договір є достроково розірваними 17.11.2021 (відповідно д п. 7 умов договорів банківського вкладу а силу вимог ч. 3 ст. 651 ЦК України). Оскільки позовна вимога щодо стягнення з АТ КБ «Приватбанк» 3% річних за ст. 625 ЦК України заявлена 05.02.2023, то відповідно, нарахування та стягнення 3% річних може бути здійснене лише за період з 17.11.2021 по 05.02.2023. 18.05.2023 від представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Гайдамащука О.В. на адресу суду надійшла заява про застосування строків позовної давності стосовно вимог про стягнення грошових коштів за рахунками № [NUMBER] , № [NUMBER] . У зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади судді Печерського районного суду м. Києва, здійснено повторний автоматичний розподіл даної справи. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Новака Р.В. від 06.07.2023 вищезазначену справу прийнято до провадження суді за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 25.09.2023 представник відповідач АТ КБ «Приватбанк» - Гайдамащука О.В. подав до суду клопотання про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою суду від 28.09.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача. Ухвалою суду від 30.11.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування оригіналів договорів банківського вкладу та банківського рахунку за якими заявлено позовні вимоги. Крім того, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 30.11.2023 та 05.03.2024 представник позивача - адвокат Тарасова-Патрай К.А. подала аналогічні заперечення на відзив. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував та просила відмовити у задоволенні позову повністю з підстав викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що позивач є вкладником АТ КБ «Приватбанк», зокрема: 18.02.2013 між сторонами укладено договір банківського вкладу: №SAMDN80000733152182, вклад «Стандарт», відповідно до умов якого [PERSON] передав банку 15001,23 доларів США (а.с. 6), з процентною ставкою 8,5% річних, особовий рахунок [NUMBER] , строком на 365 днів до 18.02.2014 включно (а.с. 5); 26.06.2013 рахунок [NUMBER] поповнено на 3000,00 доларів США, 29.07.2013 рахунок [NUMBER] поповнено на 2000,00 доларів США (а.с. 7); 05.052014 АТ КБ «Приватбанк» видав позивачу довідку № 20553895 про стан рахунків (а.с. 8). 05.11.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання депозитних договорів та повернення вкладів з процентами. 17.11.2021 листом № 20.1.0.0.0/7-211116/15113 АТ КБ «Приватбанк» повідомив позивача про неможливість задоволення заяви, оскільки під час отримання звернень клієнтів банку засобами поштового зв`язку банк позбавлений можливості здійснити ідентифікацію особи, що підписала запит (а.с .12). Станом на момент звернення належні позивачу суми коштів АТ КБ «Приватбанк» в добровільному порядку не повернуто. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За правилами статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку, слід дійти висновку про наявність правових підстав для стягнення з банку на користь позивача суми вкладів. Згідно з частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Частинами 5, 6 статті 1061 ЦК України передбачено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Таким чином, повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 28.01.2015 в справі № 6-247цс14. Разом з тим, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до умов укладеного сторонами договору банківського вкладу передбачено нарахування процентів на суму вкладу по процентній ставці для вкладів даного найменування та строку, що діє в Банку до закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових угод за договором. Крім того, п. 7 договору передбачено право сторін дострокового розірвання вказаного договору з повідомленням сторони за 2 банківські дні до дати розірвання договору. Суд установив, і відповідач не заперечує, що позивач, звертався до банку із заявою про розірвання депозитних договорів та повернення вкладів з процентами, яку відповідач отримав 15.11.2021 (а.с. 85). Отже, строком вимоги позивача в даному випадку є дата отримання відповідачем заяви про повернення коштів за договорами банківських вкладів плюс 2 банківські дні, що передбачено укладеним сторонами договорами, а саме: 17.11.2021. Саме з цієї дати договори вважаються розірваними. Враховуючи той факт, що відповідачем порушено взяті на себе зобов`язання за вказаними договорами щодо повернення вкладнику грошових коштів, заяву позивача з проханням повернути депозитні кошти залишено без реагування, тому з банку підлягає стягненню на користь позивача відповідна сума прийнятих від нього банківських вкладів. При цьому, сума отриманих банком коштів від позивача, стороною відповідача не оспорюється. Доводи АТ КБ «Приватбанк» про те, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківських вкладів, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» відповідачем не надано, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за вказаними вище договорами банківських вкладів та належним відповідачем у цій справі, отже, посилання представника відповідача на витяг з електронного додатку та довідки про перерахування на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» грошових коштів, належних [PERSON] не звільняють відповідача від обов`язку по поверненню отриманих ним від позивача грошових коштів, оскільки для кредитора не має жодного правового значення отримання чи неотримання від попереднього боржника новим боржником грошових коштів як виконання зобов`язань за договором переведення боргу, укладеним без його згоди, та вказані домовленості стосуються виключно сторін, визначених у самому договорі, якою не є і не може вважатися позивач. Дана позиція узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20.01.2021 у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17.11.2021 у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах. Що стосується сум, невиплачених та ненарахованих банком, процентів за договором банківського вкладу, які підлягають стягненню, то суд зазначає наступне. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, в цьому випадку право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку дії депозиту чи у разі пред`явлення до боржника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договору його умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договору у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. При цьому, виплата передбачених пунктом 1 договору та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договору вкладу та після припинення такого договору вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договору банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після припинення договорів банківського вкладу, не застосовуються. Отже, позивач, звернувшись із заявою про повернення коштів до відповідача, фактично змінив умови зобов`язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів за депозитом, тому втратив право на отримання процентів відповідно до умов договору банківського вкладу з 17.11.2021, тобто з моменту спливу 2 банківських днів після отримання АТ КБ «Приватбанк» заяви позивача про виплату вкладів. Так, за договором банківського вкладу від №SAMDN80000733152182 від 18.02.2013, строк вкладу складає 365 днів до 18.02.2014 включно, мінімальний строк вкладу - 6 місяців, з можливістю автоматичної пролонгації договору. Враховуючи можливість пролонгації договору №SAMDN80000733152182 від 18.02.2013 та подання заяви про розірвання договору, він продовжувався до 16.11.2021 у такі періоди - суму процентів за ставкою 8,5% річних слід розраховувати за період з 18.02.2013 по 18.08.2021, що складає: 14457,88 доларів США = 20001,23 доларів США х 8,5% / 365 х 3104 днів. За період з 19.08.2021 до 16.11.2021 проценти слід розраховувати за процентною ставкою вкладу «на вимогу», оскільки мінімальний строк вкладу становить 6 місяць (п. 1 договору банківського вкладу), який з дня подання позивачем заяви про розірвання договорів банківського вкладу не сплив. Відповідно до наказу голови правління «Приватбанку» № 07 від 05.01.2004 року встановлена відсоткова ставка по вкладам «на вимогу» в розмірі 1% річних. Відповідно до витягу з протоколу Комітету управління активами і пасивами банку від 25.04.2017 було змінено відсоткові ставки по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті рахунок «до запитання» у розмірі 0,01% річних. Отже, сума процентів, що підлягає стягненню за цей період складає: 0,49 долара США = 20001,23 доларів СШАх0,01%х90днів: 365 дні. Що ж стосується вимог позивача про стягнення 3 % річних за вказаним договором, розрахованих за період з 17.11.2014 по 05.02.2023, то суд зазначає наступне. Нарахування трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1061 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми вкладу відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1061 ЦК України, а за період після такого прострочення підлягають стягненню три процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Враховуючи те, що договір банківського вкладу вважається розірваними з 17.11.2021, то лише з цієї дати у позивача виникає право на отримання 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України за невиплату основних сум вкладів за договорами, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договором банківського вкладу почалось з дати розірвання договору. Тому, 3% річних за депозитними договорами за період з 17.11.2021 по 05.02.2023 розраховуються за формулою [Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка] / 365 днів х [Кількість днів]. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1286цс16 по валютним вкладам сума валютного вкладу та проценти стягуються у валюті, а 3% річних - у національній валюті України. За договором №SAMDN80000733152182 від 18.02.2013: 3% річних становлять 26811,94 грн. (за курсом НБУ станом на 05.02.2023) = 20001,23 доларів СШАх3%/365 днів х446 день. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів, що містились на рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] , суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] мав відкриті у АТ КБ «Приватбанк» рахунки № [NUMBER] , № [NUMBER], що підтверджується довідкою № 20553895 від 05.05.2014 (а.с. 8). Представником відповідача було подано заяву до суду про застосування строків позовної давності. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Застосування позовної давності в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови: 1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права; 2) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) за заявою № 23805/94, пункт 75 рішення від 07.12.2010 у справі «Seal v. The United Kingdom» за заявою № 50330/07), а саме: - строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18.03.2008 у справі «Dacia S.R.L. v/ Moldova» за заявою № 3052/04); - застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20.05.2010 у справі «Lelas v. Croatia» за заявою №55555/08); - механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20.12.2007 у справі «Phinikaridou v. Cyprus» за заявою № 23890/02). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим (аналогічна позиція викладена в Постанові ВП ВС від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19) Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, у позивача були відкриті рахунки № [NUMBER] (карта для виплат, термін дії 04/17), № [NUMBER] (депозитна карта, термін дії 12/14). 05.05.2014 позивач отримав від АТ КБ «Приватбанк» довідку № 20553895 від 05.05.2014 про відкриті в банку рахунки (а.с. 8), відтак позивач був обізнаний про порушення свого права на отримання належних йому коштів, однак звернувся з даною позовною заявою лише 05.02.2023 (направлено засобами поштового зв`язку). Враховуючи викладені обставини, відсутність доказів, які б підтверджували перепуск карток, після закінчення їх терміну дії або заяв відповідача про повернення коштів, які містяться на вказаних рахунках, суд дійшов висновку, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення з даними вимогами до суду. За таких обставин у задоволенні вимог щодо стягнення відповідача на користь позивача грошових коштів, що містились на рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] слід відмовити. При цьому, суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Суд дійшов такого висновку, виходячи з наступного. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного ст. 165 Податкового кодексу України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено ст. 164 Податкового кодексу України. Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України. Згідно з п.п. «а» пп.164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Згідно з пп. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV Податкового кодексу України. При цьому, відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 Податкового кодексу України. Відповідно абз. «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, слід дійти висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Оскільки позивач при поданні позову звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 11384,19 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial