Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 17.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів. Предметом договору є надання [PERSON] грошових коштів у розмірі 40 000, 00 дол. США, що на момент укладання договору за курсом НБУ відповідало сумі в розмірі 319 720, 00 грн., на строк до 18.05.2015 року. У зв`язку з невиконанням [PERSON] договірних зобов`язань станом на 28.03.2017 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 272 1150, 53 грн.. З метою забезпечення виконання Договору позики 17.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бакай А.І. Відповідно до умов договору предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] та яка належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності у рівних частинах. Згідно п. 1.5. Іпотечного договору ринкова вартість квартири, що передана у іпотеку, станом на 17.05.2013 року становила 467 000, 00 грн.. Відповідно до п. 6.1 Іпотечного договору визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов`язання за Договором позики в цілому чи в його частині, Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог та відшкодування витрат. Пунктом 6.4.1 Іпотечного договору визначено, що у разі набуття Іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодавці цим Договором підтверджують свою згоду на передачу у власність Іпотекодержателю предмета іпотеки. У зв`язку з невиконанням позичальником умов Договору позики, позивач звертається до суду з даним позовом та просить звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 17.05.2013 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Договором позики від 17.05.2013 року, шляхом визнання права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , а також стягнути солідарно з відповідачів судовий збір у розмірі 8 000, 00 грн.. 27.09.2017 року від [PERSON] до суду надійшли заперечення на позов, у яких зазначила, що вона повертала борг за Договором позики через посередників позивача - [PERSON] та [PERSON] у присутності свідків, що також підтверджується розпискою. А тому, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 22.11.2017 року до суду надійшов зустрічний позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним Іпотечного договору. 22.11.2017 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним Іпотечного договору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.04.2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 05.11.2018 року Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 17.04.2018 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду спору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2018 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус КМНО Бакай А.І., про визнання договору іпотеки недійсним до розгляду в одному провадженні у вищевказаній цивільній справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2018 року прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус КМНО Бакай А.І., про визнання договору іпотеки недійсним до розгляду в одному провадженні у вищевказаній цивільній справі. 23.01.2019 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну, відповідно до якого заперечувала проти позовних вимог, зазначаючи про те, що Іпотечний договір № 346 від 17.05.2013 року був укладений шляхом обману через тяжкі обставини в її житті, а тому у відповідності до ст. 230 ЦК України такий правочин є недійсним. Крім того, Договором іпотеки передбачено порядок переходу права власності до іпотекодержателя, але лише у позасудовому порядку. Умовами Іпотечного договору не передбачено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття позивачем права власності на предмет іпотеки у судовому порядку. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договору, який потребує нотаріального посвідчення, на його укладення повинна бути надана нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, якщо предметом цих договорів є спільне майно. Відсутність такої згоди дає можливість визнати договір про задоволення вимог іпотекодавця і відповідного застереження недійсним, а тому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 23.01.2019 року від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти задоволення позову, та зазначає, що згоди на укладення Іпотечного договору та згоди на застереження про задоволення вимог іпотекодержателя він не надавав, а тому у [PERSON] немає жодних законних підстав на звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 346 від 17.05.2013 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором позики від 17.05.2013 року, шляхом визнання права власності за [PERSON] на квартиру за адресою [ADDRESS] . На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні вимог позову. 23.01.2019 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що він із позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а Іпотечний договір вважає недійсним, оскільки він був укладений всупереч та з порушенням норм чинного законодавства, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 12.03.2019 позивачем [PERSON] було подано до суду заяву про зміну предмету позову. Згідно ухвали суду від 16.04.2019 дану заяву було залишено без руху. 24.04.2019 позивачем подано заяву про усунення недоліків та згідно з ухвалою суду від 22.05.2019 заяву про зміну предмету позову прийнято судом до провадження. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено частково. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакай А.І., про визнання договору іпотеки недійсним - задоволено. Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакай А.І., про визнання договору іпотеки недійсним - задоволено. Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року в частині задоволення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакай А.І., про визнання договору іпотеки недійсним скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року в частині задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакай А.І., про визнання договору іпотеки недійсним залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 23.11.2022 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в частині вирішення вимог зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним залишено без змін. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в частині вирішення вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакай Анна Іванівна про визнання договору іпотеки недійсним скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в частині вирішення вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 13.12.2022 цивільна справа в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки надійшла до Деснянського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 14.12.2022 року вище зазначена цивільна справа передана судді Зотько Т.А. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2022 справу було прийнято до провадження та призначено судове засідання. 14.02.2023 від представника позивача - адвоката Назарова Р.Ю. на адресу суду надійшли клопотання про витребування доказів від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Івченко Анастасії Володимирівни належним чином засвідчену копію всіх матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] , серія та номер: 397, виданий 21.09.2021 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Івченко Анастасія Володимирівна та залучення співвідповідачем - [PERSON] . Ухвалою судді від 14.02.2023 року клопотання представника позивача - адвоката Назарова Р.Ю. про залучення в якості співвідповідача [PERSON] та про витребування доказів задоволено у повному обсязі. 23.03.2023 року представником позивача - адвокатом Назаровим Р.Ю. було подано заяву про зміну предмету спору, заява обгрунтована тим, що з моменту подачі позову та часу розгляду справи відбулися зміни у законодавстві, що регулюють спірні відносини в частині визначених способів реалізації предмету іпотеки за рішенням суду, а тому вони звертаються до суду з даною заявою. 23.03.2023 на адресу суду від відповідача по справі [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакай Анна Іванівна, [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним. Ухвалою суду від 28.04.2023 було залишено без розгляду заяву про зміну предмету спору та відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 3-особа з самостійними вимогами: [PERSON] , 3-особи без самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакай Анна Іванівна, [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним. 21.12.2023 через канцелярію суду представником [PERSON] - адвокатом Назаровим Р.Ю. подано заяву про уточнення позовних вимог. 08.02.2024 на електронну пошту суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Мазур Т.В. надійшли заперечення на заяву про уточнення позовних вимог, в яких просили суд відмовити у прийнятті даної заяви. Ухвалою суду від 14.02.2024 заяву про уточнення позовних вимог було залишено без розгляду. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Назаров Р.Ю. вимоги позовної заяви з урахуванням заяви про зміну предмету позову підтримав у повному обсязі, надаючи пояснення посилався на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Мазур Т.В. у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог у повному обсязі та просила суд застосувати строки позовної давності, посилаючись на обставини, викладені у поданих заявах по суті спору та письмових дебатах. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Костинюк Д.В. заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлялася судом належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином. Суд, заслухавши вступне слово (пояснення) сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступних висновків. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Судом встановлено, що 17.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 40 000, 00 дол. США, що на момент укладання договору за курсом НБУ відповідало сумі у розмірі 319 720, 00 грн., на строк до 18.05.2015 року. За кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язалася сплатити позикодавцю суму із розрахунку 17% річних від зазначеної суми позики (а. с. 11-14 т. 1). Відповідно до Розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації [PERSON] та [PERSON] було приватизовано квартиру [ADDRESS] у рівних долях, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 08.07.2005 року. З метою забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики 17 травня 2013 року між [PERSON] (іпотекодержателем) та [PERSON] , [PERSON] (іпотекодавцями) був укладений договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А. І., реєстровий № 353. Згідно з умовами вказаного договору [PERSON] , [PERSON] як співвласники квартири [ADDRESS] передали її в іпотеку [PERSON] .. Згідно із п. 1.5. Іпотечного договору ринкова вартість квартири, що передана у іпотеку, станом на 17.05.2013 року становила 467 000, 00 грн.. Відповідно до п. 4.1.1 Іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання позичальником основного зобов`язання або його частини воно не буде виконане. Згідно із п. 6.1 Іпотечного договору визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов`язання за Договором позики в цілому чи в його частині, Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог та відшкодування витрат. Пунктом 6.4.1 Іпотечного договору визначено, що у разі набуття Іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодавці цим Договором підтверджують свою згоду на передачу у власність Іпотекодержателю предмета іпотеки. Позивач взяті на себе зобов`язання за договором позики виконав та надав [PERSON] грошові кошти в обумовленому договором розмірі, разом з тим відповідачка зобов`язання не виконала і у строк, визначений договором, грошові кошти позивачу не повернула та продовжує ухилятися від виконання зобов`язань. Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 19 серпня 2014 року позивач направив [PERSON] , як позичальнику, а [PERSON] , та [PERSON] , як майновим поручителям, претензію про необхідність виконання взятих на себе зобов`язань в частині сплати частини платежів, відсотків за користування коштами та штрафу. 19.03.2015 року, 17.02.2017 року позивач направляв [PERSON] , та [PERSON] вимогу щодо необхідності виконання ними взятих на себе зобов`язань за договором іпотеки та передачі об`єкта іпотеки в його власність. Вказані вимоги позивача залишилися невиконаними [PERSON] , в частині повернення отриманих у позику коштів та [PERSON] , та [PERSON] в частині передачі у власність предмета іпотеки в рахунок погашення боргу. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Статтею 36 вказаного Закону передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотеко держателем про задоволення вимог іпотеко держателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотеко держателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотеко держателя не перешкоджає іпотеко держателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Згідно із ст. 37 вказаного Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Відповідно до ст. 35 вказаного Закону у разі порушення основного зобов`язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Мазур Т.В. просила застосувати до даних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності, посилаючись на те, що право у позивача звернути стягнення на предмет іпотеки виникло у момент першого факту невиконання (неналежного виконання) боржником основного зобов`язання за договором позики, тобто з 19.06.2013, а отже трирічний строк позовної давності слід визначити до 19.06.2016. Відповідно до вимог ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з вимогами ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19), закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Згідно з висновками, викладеними Верховним Судом у рішенні від 08.05.2024 у справі № 755/14101/21, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Згідно з п.1 Договору позики від 17.05.2013 передбачалося погашення позики за графіком, погодженим сторонами (Том 1, а.с. 11), тобто частинами. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, строк виконання зобов`язання за Договором позики був визначений місяцями, і перший строк погашення - 18 червня 2013 року, який позичальником [PERSON] був прострочений, а відтак суд приходить до висновку, що позивач дізнався про порушення його майнових прав саме 18.06.2013 року. 19.03.2015 року, 17.02.2017 року позивач направляв [PERSON] , та [PERSON] вимогу щодо необхідності виконання ними взятих на себе зобов`язань за договором іпотеки та передачі об`єкта іпотеки у його власність. Разом з тим, право на звернення стягнення на предмет іпотеки виникло у позивача в момент першого факту невиконання (неналежного виконання) боржником основного зобов`язання за договором позики, тобто з 19.06.2013. До суду [PERSON] з первинною вимогою до [PERSON] та [PERSON] звернувся 06.04.2017 року. В подальшому позивачем було подано 12.03.2019 заяву про зміну предмету позову, відповідно до вимог якої просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки та визначити порядок і спосіб реалізації предмету іпотеки. Відповідно до вимог ч.ч.2, 3 статті 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Виходячи із системного аналізу Глави 19 ЦК України, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.05.2024 у справі № 755/14101/21, від 14 липня 2020 року у справі № 400/3065/19, від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/20 та від 17 червня 2020 року у справі № 916/1689/17. Таким чином, суд погоджується з доводами сторони відповідача та приходить до висновку, що позивач, будучи обізнаним про своє порушене право починаючи з 18.06.2013, звернувся до суду з первинним позовом тільки 06.04.2017, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. При цьому, звернувшись до суду 12.03.2019 з заявою про зміну предмету позову, позивач фактично звернувся до суду як з іншим предметом спору так і з іншими матеріально-правовими підставами, а відтак суд вважає, що звернення позивача з первинним позовом до суду 06.04.2017 не перервало пропущеного строку позовної давності. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголосив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Враховуючи, що позовна заява не містить зазначення причин пропущення вказаного строку позивачем та відповідного клопотання про визнання їх поважними, суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності до вимог позивача та відмовляє позивачу у їх задоволенні в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed