Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, третя особа: Київське міське бюро технічної інвентаризації, Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив суд: -визнати за ним право власності на житловий будинок під літерою «К», розташований на земельній ділянці площею 0,0503 га, загальною площею 130,0 кв.м. по вул. Павла Потоцького в м. Києві; -зобов`язати Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради зареєструвати на праві приватної власності за [PERSON] житловий будинок під літерою «К», розташований на земельній ділянці площею 0,0503 га, загальною площею 130,0 кв.м по [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що він згідно договору купівлі-продажу від 23.12.2003 разом з [PERSON] придбали у [PERSON] в рівних частках кожний домоволодіння, що складається з житлового будинку площею 105,3 кв.м, житловою 65 кв.м з будівлями та спорудами, що розташовані за адресою [ADDRESS] , будинок під літерою «А». Згідно технічного паспорту житловий будинок розташований на земельній ділянці 1537 кв.м. В жовтні 2016 року [ADDRESS] було перейменовано на [ADDRESS] . Вказує, що продавець житлового будинку [PERSON] володів ним на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва на право приватної власності на домоволодіння від 22.11.1989, виданого згідно рішення виконкому Залізничної районної Ради народних депутатів № 279 від 23.10.1989. Згідно довідки № 6516/л/17-117 від 27.11.2003 [PERSON] мешкав та користувався земельною ділянкою площею 1518 кв.м (0,1518 га) за адресою [ADDRESS] ), на якій розташований придбаний позивачем житловий будинок, що також підтверджується планом земельної ділянки від 07.11.2003 №9-22 складеним «Київським міським центром земельного кадастру та приватизації землі». Посилається, що відповідно архівної довідки від 23.04.2003 № 43, виданої Архівним відділом Києво-Святошинської райдержадміністрації по документах архівного фонду «Жулянська сільська рада» у погосподарських книгах за 1986-1989 роки є особистий рахунок № [NUMBER] на [PERSON] , проживаючого по [ADDRESS] , у графі землі зазначено 0,15 га. Стверджує, що на підставі рішення Київської міської ради від 27.05.2004 № 274/1484 про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд складено «Технічний звіт зі складання державного акта», згідно якого гр. [PERSON] та [PERSON] з правом спільної часткової приватної власності надано земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] » (кадастрова справа П-0605). Таким чином з приватизованої в межах норм безоплатної приватизації земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:72:505:0023, площею 0,1000 га [PERSON] відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія КВ № 129842, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №06-7-07265 мені належить 1/2 частина, а інша 1/2 належить - [PERSON] . Вказує, що з [PERSON] він в шлюбі не перебував. Під час складання Технічного звіту зі складання державного акта гр. [PERSON] та [PERSON] на право спільної часткової приватної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] було обчислено точну площу приватизованої земельної ділянки, яка склала - 1000,24 кв.м (0,100024 га) та надлишки поза норм безоплатної приватизації - 503,44 кв.м. (0,050344 га). Далі площа ділянки 503,44 кв.м. округлена до 1 кв.м. (0,0001 га), яка склала 0,0503 га. Зазначає, що земельна ділянка площею 0,0503 га залишилась не приватизованою та на вказаній земельній ділянці ним в 2006 році був збудований житловий будинок під літерою «К» житловою площею 84,1 кв. м, загальною 130,0 кв.м., в якому позивач проживає та користується з 2006 року. Посилається, що під час проведення будівельних робіт були дотримані архітектурні, будівельні та екологічні норми, а з початку будівництва, заселення та користування будинком, жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб цим будівництвом. Після завершення будівництва Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 22.11.2010 був виготовлений технічний паспорт, відповідно до якого дійсна вартість будинку становить 455 797 грн. Стверджує, що з отриманим технічним паспортом та декларацією про готовність до експлуатації об`єкта № КВ 150160830453 від 24.03.2016 він звернувся до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві. Проте, Департамент ДАБІ у м. Києві листом №10126-30/3103/10 від 31.03.2016 відмовив позивачу в прийняті в експлуатації об`єкту самочинного будівництва, оскільки не має правових підстав та повноважень для прийняття в експлуатацію об`єктів після 31.12.2015, а саме індивідуальних житлових будинків, збудованих в період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року. Позивач вважає відмову у прийнятті в експлуатацію спірного нерухомого майна , такою, що не ґрунтується на вимогах закону, а тому звернувся з позовом до суду. 13.04.2016 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14.04.2016 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. 17.06.2016 представником відповідача-1 до суду було подано заперечення по справі у яких останній проти позовних вимог заперечував. Свої заперечення мотивував тим, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦК України особи, які здійснили або здійснюють самочинне будівництво нерухомого майна, не набувають права на нього, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. 13.07.2016 представником відповідача-2 до суду були подані до суду заперечення на позов, які мотивовані тим, що питання реєстрації права власності не відноситься до компетенції ДАБІ. Вказує, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Зазначає, що особа, яка здійснила самочинне будівництво не набуває прав на нього, а позивачем не було надано до ДАБІ документу, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, а тому відповідачем-2 вірно було повернуто декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. 18.07.2016 та 12.12.2016 позивачем були подані до суду позовні заяви у новій редакції. 22.03.2017 представником відповідача-3 до суду було подано клопотання про закриття провадження в частині вимог до відповідача-3. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.03.2017 було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-3 про закриття провадження у справі. 24.10.2017 представником третьої особи-2 було подано до суду клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи -Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04.07.2018 до участі у справі в якості третьої особи Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Позивач та його представник, представники відповідача-1, відповідача-2, відповідача-3, третьої особи-1, третьої особи-2 та третьої особи-3 у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомленні найденим чином, причини неявки у судове засідання не повідомили. Суд вважає за можливе розгляд справи за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не є перешкодою для розгляду справи. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступного. Згідно договору купівлі-продажу від 23.12.2003 разом з [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] в рівних частках кожний домоволодіння, що складається з житлового будинку площею 105,3 кв.м, житловою 65 кв.м з будівлями та спорудами, що розташовані за адресою [ADDRESS] , будинок під літерою «А» (а.с. 25). Згідно технічного паспорту житловий будинок розташований на земельній ділянці 1537 кв.м (а.с. 65-72). В жовтні 2016 року [ADDRESS] було перейменовано на [ADDRESS] . Продавець житлового будинку [PERSON] володів ним на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва на право приватної власності на домоволодіння від 22.11.1989, виданого згідно рішення виконкому Залізничної районної Ради народних депутатів № 279 від 23.10.1989 (а.с. 22). Відповідно архівної довідки від 23.04.2003 № 43, виданої Архівним відділом Києво-Святошинської райдержадміністрації по документах архівного фонду «Жулянська сільська рада» у погосподарських книгах за 1986-1989 роки є особистий рахунок № [NUMBER] на [PERSON] , проживаючого по [ADDRESS] , у графі землі зазначено 0,15 га. (а.с. 106). На підставі рішення Київської міської ради від 27.05.2004 № 274/1484 про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд складено «Технічний звіт зі складання державного акта», згідно якого гр. [PERSON] та [PERSON] з правом спільної часткової приватної власності надано земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] » (кадастрова справа П-0605) (а.с. 23). Таким чином, з приватизованої в межах норм безоплатної приватизації земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:72:505:0023, площею 0,1000 га [PERSON] відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія КВ №129842, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №06-7-07265 позивачу належить 1/2 частина, а інша 1/2 належить - [PERSON] (а.с. 15, 16). Під час складання Технічного звіту зі складання державного акта гр. [PERSON] та [PERSON] на право спільної часткової приватної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] було обчислено точну площу приватизованої земельної ділянки, яка склала - 1000,24 кв.м. (0,100024 га) та надлишки поза норм безоплатної приватизації - 503,44 кв.м. (0,050344 га). Далі площа ділянки 503,44 кв.м. округлена до 1 кв.м. (0,0001 га), яка склала 0,0503 га. Земельна ділянка площею 0,0503 га залишилась не приватизованою, тобто у власності територіальної громади, проте на вказаній земельній ділянці позивачем в 2006 році був збудований житловий будинок під літерою «К» житловою площею 84,1 кв. м, загальною 130,0 кв.м. Після завершення будівництва Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 22.11.2010 був виготовлений технічний паспорт, відповідно до якого дійсна вартість будинку становить 455 797 грн. (а.с. 17-21) З отриманим технічним паспортом та декларацією про готовність до експлуатації об`єкта № КВ 150160830453 від 24.03.2016 він звернувся до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві (а.с. 8-10). Проте, Департамент ДАБІ у м. Києві листом №10126-30/3103/10 від 31.03.2016 відмовив позивачу в прийняті в експлуатації об`єкту самочинного будівництва, оскільки не має правових підстав та повноважень для прийняття в експлуатацію об`єктів після 31.12.2015, а саме індивідуальних житлових будинків, збудованих в період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року (а.с. 11-12). Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 376 далі - ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Отже, законом встановлена презумпція порушення прав інших осіб та наявність істотних порушень будівельних норм при самочинному будівництві, які мають бути спростовані при судовому розгляді в разі визнання права власності на самочинну забудову. Відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК України, частина 1 статті 4 ЦПК України). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно до частин 1, 2 статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Положення частини 2 статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації. Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Земельного кодексу України), землекористувачі (стаття 95 Земельного кодексу України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Крім того, відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. За змістом частин 4, 5 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. За змістом вищенаведеної частини 1 статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї з трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. З контексту вищенаведених частин 3 та 4 статті 376 ЦК України випливає, що частина 3 цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини 1 статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості. Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, об`єкт нерухомого майна про визнання права власності на який просить позивач, побудовано в 2006 році на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Києва. Будь-яких доказів того, що позивачу було надану цю земельну ділянку у або у користування до суду не надано. Отже враховуючи, що земельна ділянка, на якій позивачем побудовано самочинну будівлю, у користування або у власність йому не виділялася, позивач не отримував на неї належного дозволу та належно затвердженого проекту будівництва, правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності на самочинне будівництво відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Не підлягають задоволенню також вимоги про зобов`язання Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради зареєструвати на праві приватної власності за [PERSON] житловий будинок під літерою «К», розташований на земельній ділянці площею 0,0503 га, загальною площею 130,0 кв.м по [ADDRESS] , оскільки дані вимоги є похідними від вимог про визнання права власності. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed