Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

05 липня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просив: визначити місце проживання неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини разом із батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , шляхом відібрання дитини [PERSON] , [INFO] у відповідачки, [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ), [INFO] , без позбавлення її батьківських прав на користь батька, [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтував тим, що з 22.11.1995 року позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 31.03.2023 року. В шлюбі мають трьох спільних дітей, двоє з яких є повнолітніми та проживають окремо. Син [PERSON] , який народився [INFO] , є неповнолітнім. Оскільки відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток сина [PERSON] , його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, всі ці обов`язки виконує позивач сам. Він проживає разом із сином, ходить з ним на прогулянки, забезпечує його продуктами харчування, одягом та всіма речами побутового вжитку, необхідними для повноцінного розвитку та виховання дитини. Позивач як батько належним чином самостійно виховує та повній мірі забезпечує свого сина, в той час як його мати самоусунулася від виконання батьківських обов`язків щодо його виховання та утримання, тому позивач має переважне право на те, щоб син проживав з ним. Позивач має постійний та достатній дохід, самостійно займається вихованням утриманням дитини, забезпечує матеріально та піклується про сина, має власне житло, в якому створені належні умови для проживання та розвитку дитини. Позивач, як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує дитину усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про її фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`я та успіхами, виявляє інтерес до внутрішнього світу. Тобто з боку позивача відсутні виключні обставини, як унеможливлювали проживання дитини разом з ним, чи які б негативно впливали виховання та розвиток. Відповідачка на теперішній час залишила дитину та переїхала до іншого населеного пункту та належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, безвідповідально ставиться до виховання та догляду за своєю неповнолітні дитиною, не цікавиться життям сина, здоров`ям та розвитком, що свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Ухвалою судді Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 липня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву, третій особі запропоновано надати письмові пояснення та заперечення щодо позову; витребувано з Органу опіки та піклування Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області висновок щодо доцільності (недоцільності) відібрання дитини у матері та щодо рекомендацій та доцільності визначення місця проживання дитини з одним із батьків, а також матеріали, на підставі яких він був прийнятий (а.с. 14). 07 грудня 2023 року до Татарбунарського районного суду Одеської області надійшов висновок органу опіки та піклування Татарбунарської міської ради щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком та відібрання дитини у матері, а також матеріали на підставі яких приймалось рішення (а.с.39-63). Розпорядженням в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області Дем`янової О.А. від 07 грудня 2023 року цивільну справу передано на розгляд до Саратського районного суду Одеської області, у зв`язку з неможливістю проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та утворення нового складу суду. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 січня 2023 року головуючим суддею у справі визначено суддю Саратського районного суду Одеської області Бучацьку А.І. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 15 січня 2024 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання (а.с.74). Ухвалою суду від 08 лютого 2024 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.91). Позивач [PERSON] та його представник адвокат Тімчинська К.С. до суду не з`явились. Надіслали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали та просили його задовольнити (а.с. 121). Відповідачка [PERSON] , належним чином повідомлена про розгляд справи до суду не з`явилась. 14 серпня 2023 року та 08 лютого 2024 року за допомогою системи "Електронний суд" надала до суду заяви про розгляд справи без її участі, в якій не заперечувала проти задоволення позовних вимог (а.с.18, 84). Представник органу опіки та піклування Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, належним чином повідомлений про розгляд справи до суду не з`явився. Надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги [PERSON] не підтримав (а.с.82). Суд, з`ясувавши позиції сторін та обставини, на які учасники судового розгляду посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши та оцінивши докази, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Заяви відповідачки про відсутність заперечень проти задоволення позову суд розцінює як заяви про визнання позову та зазначає наступне. За змістом статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У відповідності до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У пункті 30 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, наголошується, що прозорий і відкритий розгляд справи в судовому засіданні, а також дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами прийняття рішення як належного як самими сторонами, так і громадськістю. У пункті 87 рішення ЄСПЛ у справі "Салов проти України" від 6 вересня 2005 року (заява №65518/01) Суд наголосив, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23 червня 1993 р., Серія A, N 262, с. 25, параграф 63). Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27 жовтня 1993 р., серія A, N 274, с. 19, параграф 33 та Ankerl v.Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, параграф 38). Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (див. рішення у справі Ruiz-Mateos, наведене вище, с. 25, параграф 63). Застосовуючи зазначені підходи, Верховний Суд у постановах від 4 липня 2018 року у справі №369/1923/15-ц та від 26 вересня 2018 року у справі №346/2946/16-ц виходив також з того, що одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд; ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Змагальність процесу спрямована, в першу чергу, на з`ясування всіх обставини справи шляхом дослідження судом поданих доказів (пояснень) сторонами або іншими суб`єктами, але лише у межах судового процесу. Крім того, принцип змагальності має на меті унеможливлення впливу на суд доказів, які одна з сторін в силу об`єктивних та суб`єктивних причин не змогла оцінити та юридично обґрунтовано навести свої міркування. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні. На цьому наголосив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19. Оскільки, за наслідками судового розгляду з`ясовано, що визнання відповідачкою позову суперечить закону, суд не приймає заяви відповідачки про визнання позову. Судом встановлено, що з 22 листопада 1995 року позивач та відповідачка перебували у шлюбі, якій було розірвано рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 31 березня 2023 року (а.с. 5 зв. - 6). Сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 27 березня 2009 року Виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с.5). Згідно шостого принципу декларації ООН прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Згідно ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 6 СК України встановлено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно з частиною 1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з частиною 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. У відповідності до частини 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною 2 статті 29 ЦК України чітко встановлено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до частин 1, 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матірю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому в частині 3 ст. 160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ро`зяснень Верховного Суду України в п. 18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та зясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З матеріалів справи вбачається, що син сторін [PERSON] , [INFO] , досяг чотирнадцяти років [INFO], та з цього часу втратив статус малолітньої дитини. Згідно з ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до частин 1, 3 ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що з приводу визначення місця проживання дитини та участі у її вихованні між сторонами існує спір, тоді коли неповнолітня дитина проживає разом з ним в с. Дельжилер Білгород-Дністровського району, він самостійно займається її вихованням та утриманням, відповідачка як мати дитини самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Однак, вказані обставини спростовані дослідженими доказами, а тому доводи позивача в цій частині є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Як зазначено у позовній заяву та встановлено з відповідей з Єдиного державного демографічного реєстру за № 405226, № 405234, № 405768, позивач [PERSON] , відповідачка [PERSON] та їхній неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані та проживають за однією адресою: [ADDRESS] ( а.с.71-73). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 30 серпня 2023 року встановлено, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] , [INFO] - батько, [PERSON] , [INFO] - син, [PERSON] - мати. Житло розміщено на 1 поверсі одноповерхового будинку, складається з 6 кімнат, веранди, кухні, ванної кімнати, котельні, господарські будівлі. Для виховання та розвитку дитини створено умови: окрема кімната, обладнана спальним місцем, столом для занять, шафою для одягу. У спостереженні дитина спокійна, дружелюбна, стосунки з батьком добрі. Батько обробляє земельну ділянку. Порушення прав дитини не виявлено, На момент обстеження мати була відсутня. [PERSON] виявив бажання надалі проживати з батьком (а.с. 56). Згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів на утримання податків станом на 04.09.2023, [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за період з І квартал 2022 року по 2 квартал 2023 року отримав дохід від ТОВ "Агрофірма Південна" за надання земельної ділянки в оренду на загальну суму 6756,77 гривень (листопад 2022 року - 3811, 18 грн , грудень 2022 року - 2945, 59 грн) (а.с.57). Витяг з Державного реєстру речових прав, сформований 12.09.2023 підтверджує, що [PERSON] належить на праві власності 1/3 частка квартири, загальною площею 42 кв.м, житловою 26,3 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] ( а.с.49) Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 17.12.2018 р., [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , належить 1/2 частка земельної ділянки, кадастровий номер 5125081900:01:001:1426, площею 3,9869 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована за адресою: Одеська обл, Татарбунарський район, с/рада Дмитрівська (а.с.50). Згідно з угодою про відступлення Паю до договору про пайову участь №18/169 від 02 травня 2023 року, Первісний асоційований член [PERSON] відступив Новому асоційованому члену Пай, в національній валюті України в розмірі, що еквівалентна 48768 доларів США. Новий асоційований член сплачує протягом одного робочого дня, з моменту укладання угоди, Первісному асоційованому члену суму Пайового внеску 1 789 377 гривень 49 копійок (а.с.51). Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про отримання [PERSON] зазначених грошових коштів та сплачених податків. Згідно з характеристикою, наданою старостою сіл Дельжилер та Нова Олексіївка Татарбунарської міської ради, відповідач [PERSON] , 1973 року народження, проживає в с.Дельжилер Білгород-Дністровського району Одеської області. За період проживання приводів до поліції не мав, скарг на нього не надходило, сусідами та односельцями характеризується позитивно. За характером спокійний, врівноважений, працелюбний, працює по найму. Баьтько завжди належно виконував свої батьківські обов`язки ( а.с.52). Відповідно до характеристики Дельжилерського ліцею Татарбунарської міської ради, [PERSON] , [INFO] , навчається в ліцеї з першого класу. Працелюбний та відповідальний учень. Регулярно відвідує школу. На уроки ніколи не запізнюється. Швидко запам`ятовує навчальний матеріал, володіє ним на достатньому та високому рівнях. Вміє аналізувати, критично мислити та висловлювати свою думку. [PERSON] забезпечений всім необхідним шкільним приладдям. Хлопець завжди виглядає охайно. Батьки завжди підтримують зв`язок зі школою та класним керівником і приділяють належну увагу вихованню сина (а.с.44). З протоколу бесіди від 30 серпня 2023 року з [PERSON] , [INFO] , встановлено, що останній пояснив, що навчається у 9 класі Дельжилерського ліцею Татарбунарської міської Ради. Оцінки середні та високі. Проживає з татом. Спілкується з старшим братом та сестрою, які проживають у м.Одесі. Повідомив, що не спілкується з мамою протягом 1,5-2 місяців. Пояснив, що сам не хоче спілкуватися з мамою, тому що вона краще відносилася до старшого сина та доньки. До нього мати погано ставилася, кричала. Причину поганого ставлення не назвав (а.с.54). З акту огляду сімейного лікаря КНП "Татарбунарський центр первинної медико-санітарної допомоги Татарбунарської міської ради" встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проходив загальний медичний огляд 05.06.2023 року. Звернення ініційовано медпрацівником. Скарги відсутні, спосіб життя активний, травм немає, оперативних втручань немає. Загальний стан задовільний, температура нормальна, педикульозу та корости не виявлено, зуби сановані. Діагноз основний: А97 відсутність хвороби (а.с.55). Відсутня інформація про звернення батьків разом з дитиною до сімейного лікаря З характеристики, наданої старостою сіл Дельжилер та Нова Олексіївка Татарбунарської міської ради, встановлено, що відповідачка [PERSON] , 1985 року народження, проживає в [ADDRESS] . Мати трьох дітей. За характером спокійна, врівноважена, працелюбна, шкідливих звичок не має. З сусідами та односельцями характеризується позитивно, Скарг на неї не надходило (а.с.53). За змістом ст. 19 СК України при розгляді судом спорів про позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 29 листопада 2023 року виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради в порядку ч. 5 ст. 19 СК України було затверджено висновок органу опіки і піклування "Про відібрання дитини [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] , [INFO] , та визначення місця проживання", відповідно до якого орган опіки та піклування вважає, що відсутні підстави для відібрання дитини [PERSON] , [INFO] у матері [PERSON] у зв`язку з відсутністю загрози життю та здоров`ю дитини. Місце проживання [PERSON] , [INFO] визначається ним самим, так як дитина досягла 14 річного віку (а.с.61-63). Під час перевірки було встановлено, що між сторонами немає конфлікту щодо місця проживання, так як вони зареєстровані та проживають всі разом в домоволодінні в [ADDRESS] . Під час складання акту обстеження умов проживання відомо, що умови проживання дитини добрі, санітарно-гігієнічний стан помешкання відповідає вимогам. Порушення прав дитини не встановлено. Акт проведення оцінки рівня безпеки дитини складати не було потреби, так як загроза життю та здоров`ю дитини відсутня. Вищенаведені докази в сукупності та встановлені судом обставини справи вказують на те, що між сторонами не існувало та не існує спору щодо визначення місця проживання дитини, неповнолітній син сторін та сторони безперервно по теперішній час зареєстровані та проживають разом, і мати дитини жодних заперечень з приводу проживання сина із батьком не має. Вчинення відповідачкою якихось дій, які були б спрямовані на порушення прав дитини, суд під час розгляду справи не встановив та позивач це не довів. Суд приходить до висновку, що права дитини жодним чином не порушені, оскільки відповідно до ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У постановах від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 13 січня 2022 року у справі № 644/1955/20 Верховний Суд зазначав, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі, у зв`язку із чим справа підлягає розгляду по суті, а тому ухвали судів першої інстанції про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст.255 ЦПК України та постанови судів апеляційної інстанції, постановлені за п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України були скасовані. За вказаних обставин в задоволенні позовних вимог про визначення місце проживання дитини із позивачем слід відмовити за безпідставністю. Вирішуючи позовну вимогу щодо відібрання неповнолітнього [PERSON] у матері без позбавлення батьківських прав для проживання дитини разом із батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері, суд враховує, що відповідно ст. 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках передбачених пунктами 2-5 ч.1 ст. 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для їх життя, здоров`я та виховання та передати їх органу опіки та піклування. Позивач в якості доказів щодо доцільності відібрання малолітньої дитини у відповідача без позбавлення її батьківських прав для встановлення проживання разом із батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини, посилається на те, що відповідачка на теперішній час залишила дитину та переїхала до іншого населеного пункту. Як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, безвідповідально ставиться до виховання та догляду за своєю неповнолітні дитиною, не цікавиться життям сина, здоров`ям та розвитком, що свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Проте будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин, або ж наявності випадків передбачених пунктами 2-5 ч.1 ст. 164 СК України, суду не надано. Навпаки, з досліджених судом доказів встановлено, що сім`я проживає в окремому власному будинку, соціально-побутові умови задовільні, позивач та відповідачка характеризуються з позитивного боку, таким чином суд не вбачає підстав передбачених п. 2-5 ч.1 ст. 164 СК України щодо відібрання малолітньої сина від матері. Крім того, орган опіки і піклування у своєму висновку щодо розв`язання вказаного спору, дійшов до переконання про відсутність підстав такого відібрання на підставі п. 2 ст. 170 СК України, оскільки жодних загроз життю та здоров`ю неповнолітнього [PERSON] з боку його матерів немає. Отже, суд переконався у тому, що права, свободи чи інтереси позивача та дитини щодо визначення місця проживання дитини не є порушеними, невизнаними або оспорюваними, а тому вони і не потребують наразі здійснення ефективного судового захисту. Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору. Саме про це констатував Верховний Суд у своїй постанові від 29 серпня 2023 року, cправа №910/5958/20. З вищенаведених мотивів безпідставними є також позовні вимоги про відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав для проживання дитини разом із батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері, у зв`язку із чим у їх задоволенні також слід відмовити.

Outcome: dismissed