Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

У лютому 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі - ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівника. Свої вимоги обґрунтовує тим, що постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 761/20961/19 визнано незаконним та скасовано наказ від 19 квітня 2019 року № 39-К про звільнення [PERSON] з посади помічника директора Товариства, поновлено його на посаді помічника директора Товариства з 23 квітня 2019 року та стягнуто з Товариства на його користь 169 050,00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з утриманням податків та інших обов`язкових платежів. На виконання судового рішення ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» було виплачено [PERSON] грошові кошти в розмірі 169 050,00 грн (з врахуванням утриманого податку з доходів фізичних осіб у розмірі 37 800,00 грн та військового збору в розмірі 3 150,00 грн). Оскільки незаконне звільнення [PERSON] відбулось на підставі наказу тимчасово виконуючого обов`язки директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» - [PERSON] , відповідно у цієї особи виник обов`язок відшкодувати завдану таким звільненням шкоду у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді від 28 лютого 2024 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. У березні 2024 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував. В обгрунтування своїх заперечень проти позову сторона відповідача зазначає, що відповідальність за порушення законності процедури звільнення [PERSON] має бути покладена на працівників, які безпосередньо були уповноважені на виконання обов`язків пов`язаних з веденням кадрової роботи у ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг». А тому, вважає, що її безпосередня вина у незаконному звільненні працівника відсутня, відтак вона не має нести матеріальну відповідальність. Також сторона відповідача указувала на те, що [PERSON] не може нести повну матеріальну відповідальність, у зв`язку із тим, що вона працювала на умовах не повного робочого часу (за суміщенням). Сторона відповідача у відзиві на позовну заяву також наголошує на тому, що ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» звернулось до суду з даним позовом після спливу річного строку. Зазначає, що оскільки виплата позивачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] була здійснена 30 вересня 2020 року і з цього часу почався перебіг строку звернення позивача до суду із зазначеними вимогами, та враховуючи, що процесуальний строк почав перебіг під час дії карантину, запровадженого Кабінетом Міністрів України, його тривалість продовжена до закінчення дії карантину, який закінчився 30 червня 2023 року, то такий строк сплив саме 30 червня 2023 року, що є підставою для відмови в позові. У квітні 2024 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якій зазначає, що позивач належними та допустимими доказами довів обставини, викладені в позовній заяві. Зокрема, [PERSON] , як службова особа, яка підписала наказ про звільнення працівника [PERSON] , який у подальшому визнано незаконним та скасовано у судовому порядку у справі №761/20961/19, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Факт незаконності наказу щодо звільнення [PERSON] встановлений при розгляді справи № 761/20961/19 та не потребує доведення, як і вина відповідачки. Зазначає, що необґрунтованими є твердження відповідачки про те, що вона не може нести повну матеріальну відповідальність, у зв`язку із тим, що вона працювала на умовах не повного робочого часу (за суміщенням), оскільки нормами КЗпП України, якими встановлена повна матеріальна відповідальність службових осіб, винних у незаконному звільненні працівників (статті 134 та 237 КЗпП України), не містять будь-яких обмежень, які б зменшували таку відповідальність в залежності від фактично відпрацьованого відповідною службовою особою часу. Тому, зважаючи на вказане, матеріальна відповідальність має бути покладена на [PERSON] , як на колишнього керівника (директора) ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» у повному обсязі згідно чинного законодавства. При цьому, позивач зазначає, що підстави для застосування строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, в даній справі відсутні, оскільки на час виплати відшкодування незаконно звільненому працівникові на всій території України діяв карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (постанова від 11 березня 2020 року № 211 із змінами та доповненнями), а відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила його задовольнити з наведених в ньому підстав. Представник відповідачки позов не визнав з таких саме мотивів, які наведено у відзиві. Суд, заслухавши пояснення сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, які підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Суд установив, що виконання обов`язків директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» покладено на [PERSON] , яка згідно із наказом від 14 березня 2019 року № 21-К з 15 березня 2019 року приступила до тимчасового виконання обов`язків директора Товариства. Наказом № 39-К від 19 квітня 2019 року [PERSON] було звільнено з посади помічника директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» з 23 квітня 2019 року на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Повноваження директора щодо здійснення організаційно - розпорядчих функцій на підприємстві у тому числі призначення на посади, та звільняти з посад працівників підприємства визначені статутом підприємства в редакції 2019 року. Наказ від 19 квітня 2019 року № 39-К про звільнення [PERSON] з посади помічника директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України підписаний тимчасово виконуючим обов`язки директора Товариства [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 року у справі № 761/20961/19 у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 року скасовано і ухвалено нове про задоволення позову [PERSON] . Визнано незаконним і скасовано наказ від 19 квітня 2019 року № 39-К про звільнення [PERSON] з посади помічника директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», поновлено [PERSON] на вказаній посаді та стягнуто з Товариства середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 квітня 2019 року по 25 лютого 2020 року в розмірі 210 000,00 грн. Судом апеляційної інстанції в рішенні встановлено порушення трудового законодавства при звільненні [PERSON] 30 вересня 2020 року на виконання постанови Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 761/20961/19 ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» сплатило [PERSON] 169 050,00 грн (з врахуванням утриманого податку з доходів фізичних осіб у розмірі 37 800,00 грн та військового збору в розмірі 3 150,00 грн). Спірні відносини склалися між сторонами з приводу відшкодування матеріальної в шкоди в порядку регресу зі службової особи внаслідок незаконного звільнення працівника. Відповідно до статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. При цьому, відповідно до статті 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно з частиною першою статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до пункту 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно з пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 02 грудня 1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Судом надана оцінка запереченням відповідача щодо відсутності у діях [PERSON] усіх елементів складу дисциплінарного правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) особи, що спричинила шкоду; причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) з заподіяною шкодою; вина заподіювача шкоди. Судом досліджено наказ ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» від 19 квітня 2019 року № 39-К про звільнення [PERSON] з посади помічника директора Товариства на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України та встановлено, що він підписаний саме [PERSON] . Таким чином, керівник підприємства ( [PERSON] ), відповідно до покладених на неї повноважень здійснила організаційно - розпорядчі та адміністративно-господарські функції та прийняла наказ, який у подальшому було оскаржено у судових інстанціях України та постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року визнано незаконним з покладанням на позивача фінансових зобов`язань у вигляді виплати на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» здійснило обов`язкові нарахування на здійснені виплати на користь [PERSON] (податок з доходів фізичних осіб та військовий збір). Таким чином, саме прийняття [PERSON] незаконного наказу № 39-К від 19 квітня 2019 року спричинило збитки (матеріальну шкоду) ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» на загальну суму 210 000 грн. Також, суд звертає увагу, що в трудових правовідносинах законодавець не вимагає встановлення елементів складу трудового майнового правопорушення, а саме: наявності шкоди, протиправної поведінки особи, що спричинила шкоду, причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, вини заподіювача шкоди, оскільки відповідальність в таких випадках настає незалежно від форми вини (пункт 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року №14). Дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи та всебічно з`ясувавши обставин, судом встановлено, що саме відповідачкою підписано наказ № 39-К про звільнення [PERSON] , який судом визнано незаконним та скасовано. Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України слід мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, на винних службових осіб, за наказом яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Тому обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної у зв`язку з виплатою коштів незаконно звільненому працівнику за час вимушеного прогулу, покладається саме на відповідачку. Аналогічна позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 у справі № 401/1745/16-ц. Доводи відповідачки про те, що здійснюючи тимчасове виконання обов`язків директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», вона не мала впливу на кадрові процеси, є неспроможними. Так, у пунктах 11.6.3, 11.6.5, 11.6.8 Статуту ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» зазначено, що директор уповноважений в межах власної компетенції видавати накази та розпорядження, обов`язкові для виконання всіма працівниками товариства. Без довіреності діяти від імені товариства, представляти інтереси товариства та вчиняти від його імені правочини самостійно. В межах компетенції затверджувати внутрішні документи, що регулюють питання діяльності товариства. Директор товариства уповноважений підписувати документи від імені товариства на праві першого підпису. Отже, [PERSON] , будучи керівником ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», не могла не усвідомлювати характер і наслідки здійснюваних нею управлінських кадрових рішень, а також ступінь відповідальності за прийняття та виконання таких рішень. Суд також критично ставиться до твердження відповідачки, що вона не може нести повну матеріальну відповідальність, у зв`язку із тим, що вона працювала на умовах не повного робочого часу (за суміщенням), оскільки суб`єктами повної матеріальної відповідальності є службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу, що узгоджується з положеннями статей 134 та 237 КЗпП України. Отже, при незаконному звільненні настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, може бути покладено при допущенні ними будь-якого порушення закону. Як встановлено судом, ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» здійснило виплату незаконно звільненому працівнику ( [PERSON] ) 30 вересня 2020 року в розмірі 169 050,00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з урахуванням утриманого податку з доходів фізичних осіб у розмірі 37 800,00 грн та військового збору у розмірі 3 150,00 грн). Таким чином, шкода заподіяна ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» прийняттям незаконного наказу від 19 квітня 2019 року № 39-К складає суму 210 000,00 грн, що відповідає розміру заявлених регресних вимог до відповідача. Стосовно заявленої відповідачкою заяви про застосування позовної давності суд зазначає наступне. Згідно з частиною шостою статті 261 ЦК України, за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотної вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Наявність судового рішення, за яким з потенційного регресанта ухвалено стягнути на користь потерпілого певну суму, не вважається достатньою підставою для пред`явлення регресного позову. Такий позов може бути пред`явлений лише після виконання зазначеного рішення, оскільки до моменту виконання в іншої особи, яка відшкодовує шкоду, немає витрат, які підлягають відшкодуванню. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, тобто в даному випадку розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29 грудня 1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Згідно з частиною третьою статті 233 КЗпП України, для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Остаточний розрахунок з незаконно звільненим працівником [PERSON] проведено ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» 30 вересня 2020 року. Згідно з пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, який скасовано на всій території України з 30 червня 2023 року. Оскільки закінчення строку позовної давності у розглядуваній справі припадає на 30 вересня 2021 року, а саме на період дії запровадженого Кабінетом Міністрів України карантину на всій території України, а строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, то відсутні підстави для висновку про сплив строку позовної давності. Відтак підстави для задоволення заяви відповідачки та застосування позовної давності відсутні. Ураховуючи викладене, [PERSON] як посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника, має відшкодувати заподіяну установі шкоду в повному розмірі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3 150,00 грн. необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved