Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, нежитловим приміщенням та житловими будинками посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку від 19 лютого 2001 року вона набула право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок, процент готовності якого становить 20 %, що знаходиться в [ADDRESS] . Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Борщівського районного нотаріального округу Прокопович Л.П. та зареєстрований в реєстрі за №371. Відповідно до п.2 Договору всі права та обов`язки по добудові незакінченого будівництвом житлового будинку бере на себе законний представник неповнолітньої [PERSON] . Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області» село Кудринці увійшло до складу Мельнице-Подільської селищної громади Чортківського району Тернопільської області. В подальшому, на земельній ділянці для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських споруд за кадастровим номером 6120884200:02:001:0068, площею 0,2065 га, яка належить позивачці відповідно до Державного Акту на право власності на землю серії ЯД № 195212 від 13 серпня 2007 року, розташованої на території с. Кудринці Чортківського району Тернопільської області, були побудовані наступні приміщення : нежитлове приміщення магазину по [ADDRESS] загальною площею 73,6 кв.м, яке належить мені згідно свідоцтва про право власності САС 946273 № 11 від 21.07.2010 року, яке видане на підставі рішення Виконавчого комітету Кудринецької сільської ради Борщівського району Тернопільської області; Житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами по [ADDRESS] загальною площею 91,5 кв.м, житловою площею 69,6 кв.м , який належить їй на підставі свідоцтва про право власності САС 946352№10 від 03.09.2010 року, яке видане на підставі рішення Виконавчого комітету Кудринецької сільської ради Борщівського району Тернопільської області; Житловий будинок по [ADDRESS] , загальною площею 50,8 кв.м, житловою площею 46,4 кв.м. Підставою для звернення до суду із відповідним позовом послугувало те, що незважаючи на неодноразові прохання позивачки, відповідачі не звільняють зазначені вище нежитлове приміщення та житлові будинки з господарськими спорудами. Належні позивачці житлові будинки відповідачами використовуються, як складські приміщення, хоча вони проживають у житловому будинку [ADDRESS] , де відповідачі [PERSON] ,\~ [PERSON] \~є співвласниками,\~та їм\~належить по\~1/4 частці будинку. Підтвердженням цього є додана до позовної заяви інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №332157730. З приводу користування належним позивачці майном між ними виникали сварки. Так, вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2016 року відповідач [PERSON] був визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.126 КК України, а саме в тому, що 11 червня 2016 року біля 17 годині він, знаходячись на земельній ділянці, належній його дружині [PERSON] , в урочищі «До панівського» в с. Кудринці Борщівського району Тернопільської області, під час суперечки, яка переросла у конфлікт з позивачкою, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій, та бажаючи і, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, наніс їй [PERSON] папками з документами, що були скручені в трубку, та які вирвав з її рук, біля 40 ударів у різні частини тіла, тим самим завдавши їй фізичного болю. У вироку\~суду зазначено : « В судовому засіданні обвинувачений [PERSON] , не оспорюючи фактичних обставин справи, свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, ствердивши час, місце та спосіб нанесення потерпілій ударів. При цьому, показав, що дійсно 11 червня 2016 року, біля 17 години в урочищі «До панівського» в с. Кудринці, під час конфлікту з дочкою [PERSON] , папкою з документами наніс їй удари по тілу. Так, вчинив, оскільки потерпіла заявила про намір продати майно, яке знаходиться в с. Кудринці та яким він та члени його сім`ї користуються, згідно раніше досягнутих домовленостей. Потерпіла, на яку оформлене дане майно участі в його придбанні, утриманні не приймає і таке для власних цілей не використовує, тому розцінив її заяву як зловживання нею своїми правами, так як таким чином будуть порушені інтереси та права інших членів сім`ї. Заявою дочки фактично був шокований, а тому і повів себе по відношенні до неї так агресивно. В своїх діях щиро розкаявся». Надалі, в 2016 році відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовною заявою про визнання недійсними Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Кудринецької сільської ради 03 вересня 2010 року, серії [NUMBER] ; Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Кудринецької сільської ради 21 липня 2010 року, серії [NUMBER] , Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №195212 від 13 серпня 2007 року та визнання за ними право спільної сумісної власності на домоволодіння загальною площею 91,5 кв. м., житлова площа 69,6 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , магазин загальною площею 73,6 кв. м. за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських споруд за кадастровим номером 6120884200:02:001:0068 площею 0,2065 га., на території села Кудринці Борщівського району Тернопільської області. Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 січня 2017 року по справі № 594/586/16-ц в задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю. Судом, при розгляді даного позову було встановлено, що позивачка неодноразово зверталася до відповідачів з законними вимогами не чинити перешкод у користуванні житловим будинком, нежитловим приміщенням та земельною ділянкою, однак позивач ніяк не відреагував на звернення, а звернувся до суду з позовними вимогами про позбавлення її права власності. Відмовляючи в позові суд зазначив наступне : «...Вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] про визнання за ними права власності на спірне домоволодіння та нежиле приміщення, магазину за тих підстав, що вказані об`єкти фактично були побудовані за сумісні кошти подружжя, незважаючи на те, що його власником була їхня дочка [PERSON] , не ґрунтується на вимогах закону. Позивачі не навели підстав, з яких може бути припинено право власності відповідача, а тому, суд вважає, що вимоги є безпідставними і в задоволенні позову слід відмовити.» Надалі, в травні 2017 року позивачі звернулись до суду із позовом до мене про визнання майна спільною сумісною власністю членів сім`ї, визнання права власності на частку в об`єктах нерухомого майна в порядку поділу спільного сумісного майна членів однієї сім`ї. \~ \~ \~ \~ Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 8 червня 2018 року по справі № 594/666/17 позов задоволено. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 1 квітня 2020 року рішення першої та апеляційної інстанцій скасовані та в позову відповідачів відмовлено. Постановляючи дане\~рішення,\~колегія Верховного\~Суду звернула\~увагу на\~те, що «61. Оскільки будинок незавершений будівництвом був придбаний відповідачем в приватну власність, участь інших осіб, у тому числі батьків, у будівництві не створює для них права власності на житловий будинок.» В подальшому,\~рішенням Чортківського\~районного суду\~Тернопільської області від 7 листопада 2022 року по справі №594/1272/20 скасована державна реєстрація прав власності на частки в житлових будинках [ADDRESS] , на які були визнані за відповідачами право власності згідно рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 8 червня 2018 року. Постановою Тернопільського районного суду від 12 квітня 2023 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Таким чином, зазначеними судовими рішеннями підтверджується факт набуття позивачкою законно у власність спірних нежитлового приміщення та житлових будинків. На сьогоднішній день відповідачі використовують приміщення магазину та здійснюють підприємницьку діяльність. На земельній ділянці розміщені транспортні засоби, трактори, інвентар, пилорами, металобрухту, сміття. Житлові будинки використовуються не для проживання, а як складські приміщення. Використання відповідачами спірних нежитлового приміщення та житлових будинків з господарськими приміщеннями порушує право власності позивачки, визначене Конституцією України та, оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивачки та мають інше житло,\~так як\~зареєстровані та\~є власниками\~по 1/4 частині в житловому будинку по [ADDRESS] , враховуючи положення ч. 2 ст. 406 ЦК України, позивачка вважає, що її позовні вимоги є законними та підлягають задоволенню. 10.08.2023 року позивачка [PERSON] уточнила позовні вимоги та виклала їх наступним чином: « Усунути їй - [PERSON] , [INFO] , перешкоди у користуванні та розпорядженні наступним майном, а саме: земельною ділянкою для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських споруд за кадастровимномером 6120884200:02:001:0068, площею 0,2065 га, яка належить їй відповідно до Державного Акту на право власності на землю серії ЯД №195212 від 13 серпня 2007 року, розташованою на території с. Кудринці Чортківського району Тернопільської області; нежитловим приміщення магазину по [ADDRESS] , загальною площею 73,6 кв.м. ; житловим будинком з господарськими будівлями та надвірними спорудами по [ADDRESS] загальною площею 91,5 кв.м, житловою площею 69,6 кв.м.; житловим будинком по [ADDRESS] , загальною площею 50,8 кв.м, житловою площею 46,4 кв.м., шляхом виселення та зобов`язання відповідача [PERSON] , [INFO] , звільнити земельну ділянку від транспортних засобів, тракторів, інвентаря, пилорами, металобрухту, сміття, сонячних батарей та іншого майна; звільнити приміщення магазину та житлові будинки від товару та надати позивачці [PERSON] ключі від всіх житлових та нежитлових приміщень, а тому числі господарських споруд. Усунути їй - [PERSON] , [INFO] , перешкоди у користуванні та розпорядженні наступним майном: земельною ділянкою\~для будівництва,\~обслуговування жилого\~будинку і\~господарських споруд\~за кадастровим\~номером 6120884200:02:001:0068, площею 0,2065 га, яка належить їй відповідно до Державного Акту на право власності на землю серії ЯД № 195212 від 13 серпня 2007 року, розташованою на території с. Кудринці Чортківського району Тернопільської області; нежитловим приміщенням магазину по [ADDRESS] загальною площею 73,6 кв.м.; житловим будинком з господарськими будівлями та надвірними спорудами по [ADDRESS] ; житловим будинком по [ADDRESS] , загальною площею 50,8 кв.м, житловою площею 46,4 кв.м., шляхом виселення та зобов`язання відповідачку [PERSON] , [INFO] , звільнити земельну ділянку від транспортних засобів, тракторів, інвентаря, пилорами, металобрухту, сміття, сонячних батарей та іншого майна, звільнити приміщення магазину та житлові будинки від товару та надати позивачці [PERSON] ключі від всіх житлових та нежитлових приміщень, в тому числі, господарських споруд.» Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Крамар І.І. уточнені позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задоволити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, подали суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що вони позов не визнають, просять в задоволенні відмовити, оскільки всі права та обов`язки по добудові незакінченого будівництвом житлового будинку він взяв на себе, як законний представник позивачки - батько (відповідач) [PERSON] , побудувавши (добудувавши) згодом житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами по [ADDRESS] , загальною площею 91,5 кв.м., житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами по [ADDRESS] , загальною площею 50,8 кв.м. та нежитлове приміщення магазину по [ADDRESS] , загальною площею 73,6 кв.м. Незважаючи на повну відсутність будь-якої власної участі у придбанні та добудові спірного майна, позивачка вважає себе його повноправним власником та в судовому порядку вимагає від них, відповідачів, звільнити вищевказані нежитлове приміщення, житлові будинки та земельну ділянку з кадастровим номером 6120884200:02:001:0068, площею 0,2065 га, на якій розташовані дані споруди. Правомірність заявлених позовних вимог їх донька [PERSON] мотивує наявністю у них, відповідачів, іншого житлового приміщення, де їм, як співвласникам, належить по 1/4 частці в будинку [ADDRESS] . Вважають, що висловлені позивачкою доводи є безпідставними, а позов таким, що не підлягає до задоволення, враховуючи те, що з моменту придбання ним [PERSON] , на користь неповнолітньої доньки [PERSON] (на даний час позивачки [PERSON] ) незакінченого будівництвом об`єкта нерухомості (з 19 лютого 2001 року) по дату завершення його будівництва та здачі в експлуатацію, всі будівельні роботи по завершенню будівництва були проведені саме ними, відповідачами [PERSON] та [PERSON] , за наші особисті (подружні) кошти. [PERSON] не приймала жодної участі ні в добудові житлового будинку, ні в реконструкції вказаного об`єкту нерухомості під магазин промтоварів, ні в подальшому оформленні всіх відповідних дозвільних та правовстановлюючих документів. У спірному нежилому приміщенні магазину, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідачка [PERSON] , здійснювала підприємницьку діяльність. Вони весь час користувались спірним домоволодінням та прилеглою земельною ділянкою, вважаючи їх своєю власністю, самостійно сплачуючи необхідні податки та збори до місцевого бюджету. Натомість позивачка фактично ніколи не проживала в спірному домоволодінні, не користувалась приміщенням магазину чи земельною ділянкою, не докладала жодних зусиль для догляду та збереження спірного нерухомого майна. Вказані обставини неодноразово підтверджувались рішеннями судів усіх інстанцій. Тривалий час, вкладаючи власні кошти та працю у спірне домоволодіння, вони, відповідачі, як батьки позивачки, вважали цілком правомірним факт проживання, у тому числі, місця реєстрації такого проживання у спірному житловому будинку [ADDRESS] , тим більше, що на момент вселення жодних заперечень з приводу нашого проживання у вказаному будинку від доньки [PERSON] не надходило. Фактично вказане домоволодіння є їх, відповідачів, єдиним житлом, де вони, як люди похилого віку, мали намір прожити своє життя. Натомість зауваження [PERSON] щодо наявності у нас іншого житла по [ADDRESS] є формальним та не відповідає дійсним обставинам справи. У житловому будинку по [ADDRESS] , де співвласницею є також позивачка [PERSON] , зареєстровані та постійно проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджено довідками, виданими виконкомом Мельниця - Подільської селищної ради Чортківського району Тернопільської області від 22 серпня 2023 року №№799, 800. Незважаючи на наявність на праві власності нерухомого майна, як в будинку по [ADDRESS] , так і в спірному домоволодінні, по [ADDRESS] , [PERSON] близько 20 років проживає в іншій області та ніколи не виявляла наміру фактично переїхати проживати в село Кудринці. Спірне домоволодіння ніколи не розглядалось позивачкою в розумінні житла, як місця її постійного проживання та, зважаючи на її забезпеченість житлом на території сусідньої області, є не життєвою потребою, а способом маніпуляцій. Враховуючи, що спірне домоволодіння є їх єдиним місцем проживання, вони, відповідачі неодноразово пропонували позивачці мирне врегулювання спору, однак отримували категоричну відмову, а згодом - позов в суд про виселення. Поряд з цим, ними, відповідачами, ніколи не вчинялось жодних дій, пов`язаних із перешкоджанням вселенню чи проживанню позивачки [PERSON] , як власника, у належному їй домоволодінні. Вважають, що за вищевказаних обставин їх виселення із житла, в яке вони впродовж життя вкладали, як власні кошти, так і працю, є невиправданим, а за умови наявності в державі воєнного стану та реальних військових дій, є надто обтяжливим для них, як людей похилого віку. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Віляйкіна А.В. просить в задоволенні уточнених позовних вимог позивачці відмовити в повному обсязі. Вислухавши позивачку [PERSON] , її представника адвоката Крамар І.І., представника відповідачів адвоката Віляйкіну А.В., дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку: Судом встановлено, що позивачка [PERSON] народилася [INFO] , що стверджується паспортом громадянки України серії [NUMBER] . 28 квітня 2008 року позивачка [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) зареєструвала шлюб із [PERSON] , та після реєстрації шлюбу змінила прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копіями свідоцтва про народження та про шлюб. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками позивачки [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), що вбачається із свідоцтва про її народження серії [NUMBER] від 22 липня 1985 року. 19 лютого 2001 року між [PERSON] , проживаючою в с. Кудринці, Борщівського району, Тернопільської області та [PERSON] , [INFO] , (неповнолітньою), яка діяла за згодою батька [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку, процент готовності якого становив 20%, що знаходиться в [ADDRESS] . Всі права та обов`язки по добудові незакінченого будівництвом житлового будинку бере на себе законний представник неповнолітньої [PERSON] . Продаж вчинено за суму 1359 гривень, які продавець [PERSON] отримала від покупця [PERSON] під час підписання договору. Всі витрати за складання та оформлення цього договору платить покупець. Зміст ст.ст.\~22,\~30 Земельного кодексу України\~покупцю роз`яснено. Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області» село Кудринці увійшло до складу Мельнице-Подільської селищної громади Чортківського району Тернопільської області. В подальшому, на земельній ділянці для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських споруд за кадастровим номером 6120884200:02:001:0068, площею 0,2065 га, яка належить позивачці [PERSON] відповідно до Державного Акту на право власності на землю серії ЯД № 195212 від 13 серпня 2007 року , розташованої на території с. Кудринці Чортківського району (колишнього Борщівського району) Тернопільської області, були побудовані наступні приміщення: нежитлове приміщення магазину по [ADDRESS] загальною площею 73,6 кв.м, яке належить мені згідно свідоцтва про право власності САС 946273 № 11 від 21.07.2010 року, яке видане на підставі рішення Виконавчого комітету Кудринецької сільської ради Борщівського району Тернопільської області; Житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами по [ADDRESS] загальною площею 91,5 кв.м, житловою площею 69,6 кв.м , який належить їй на підставі свідоцтва про право власності САС 946352№10 від 03.09.2010 року, яке видане на підставі рішення Виконавчого комітету Кудринецької сільської ради Борщівського району Тернопільської області; Житловий будинок по [ADDRESS] , загальною площею 50,8 кв.м, житловою площею 46,4 кв.м. На підставі рішення Кудринецької сільської ради Борщівського району Тернопільської області від 22 березня 2007 року позивачці [PERSON] видано державний акт від 13 серпня 2007 року на право власності на земельну ділянку площею 0.2065 га для будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташовану на території с. Кудринці Борщівського району Тернопільської області. 21 липня 2010 року [PERSON] видано Кудринецькою сільською радою Борщівського району Тернопільської області Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] , на нежиле приміщення магазину, розташоване в [ADDRESS] , яке зареєстровано Борщівським районним БТІ (реєстраційний номер 31077800) в реєстрову книгу № 26, номер запису 928. 03 вересня 2010 року [PERSON] видано Кудринецькою сільською радою Борщівського району Тернопільської області Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] , на домоволодіння, розташоване в [ADDRESS] , яке зареєстровано Борщівським районним БТІ (реєстраційний номер 5874100) в реєстрову книгу № 37, номер запису 1464. Рішенням Борщівського\~районного суду\~Тернопільської області\~від 08\~червня 2018\~року в\~справі №\~594/666/17 задоволено позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю членів сім`ї, визнання права власності на частку в об`єктах нерухомого майна в порядку поділу спільного сумісного майна членів однієї сім`ї. Визнано, шо будинковолодіння, яке розташоване в [ADDRESS] , нежиле приміщення магазину [ADDRESS] та земельна ділянка загальною площею 0,2065 га за кадастровим номером 6120884200:02:001:0068 для будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташована на території с. Кудринці, Борщівського району, Тернопільської області, належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як членам сім`ї на праві спільної сумісної власності. Проведено поділ спільного сумісного майна членів сім`ї, в порядку якого визнано за [PERSON] та [PERSON] право особистої приватної власності кожного з них на 2/5 ідеальних частини кожного з вищенаведених об`єктів нерухомого майна, а за [PERSON] - на 1/5 ідеальну частину кожного з вищенаведених об`єктів нерухомого майна. 16 жовтня 2018 року постановою Тернопільського апеляційного суду рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 08 червня 2018 року залишено без змін. 01 квітня 2020 року постановою Верховного Суду вищевказані рішення скасовані та ухвалено нове рішення, яким відмовлено [PERSON] , [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю членів сім`ї, визнання права власності на частку в об`єктах нерухомого майна в порядку поділу спільного сумісного майна членів однієї сім`ї. Верховним Судом було встановлено відповідні факти та докази, які викладені у вищезгаданій постанові. 10 червня 2020 року за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/1 частку нежилого приміщення магазину, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 31 серпня 2020 року за [PERSON] було зареєстроване право власності на 1/1 частку земельної ділянки загальною площею 0,2065 га за кадастровим номером 6120884200:02:001:0068 для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована на території с. Кудринці Борщівського району Тернопільської області. Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 07 листопада 2022 року вирішено: «Позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третьої особи яка не заявляє самостійних позовних вимог Микулинецької селищної ради про скасування записів про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно - задовольнити. Скасувати державну реєстрацію прав власності: - [PERSON] на 2/5 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №34568171 від 07.12.2019 року); - [PERSON] на 2/5 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №34568181 від 07.12.2019 року); - [PERSON] на 1/5 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №34568192 від 07.12.2019 року); - [PERSON] на 2/5 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №34567910 від 07.12.2019 року); - [PERSON] на 2/5 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №34567927 від 07.12.2019 року); - [PERSON] на 1/5 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №34567966 від 07.12.2019 року).» 15 травня 2023 року після набрання рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 07.11.2022 року законної сили 12 квітня 2023 року, позивачка [PERSON] звернулась до відповідачів [PERSON] , [PERSON] з законною вимогою про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні її власністю, однак відповідачі безпідставно на це не відреагували, що і стало підставою для звернення позивачки до суду із вказаним позовом. Оцінюючи уточнені позовні вимоги позивачки [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, житловими будинками та нежитловим приміщенням, в тому числі щодо виселення відповідачів [PERSON] , [PERSON] на предмет пропорційності, суд вважає, що відповідачами тривалий час були порушені права позивачки власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Позивачка [PERSON] , будучи законним власником житлових будинків, нежитлового приміщення та земельної ділянки, вимушена була проживати в іншому житлі, щоб не бути особою без визначеного місця проживання. Будь- яких доказів того, що між сторонами існували домовленості щодо проживання відповідачів у житлових будинках, які належать позивачці, користування нежитловим приміщенням та земельною ділянкою, які також належать позивачці, відповідачами суду не надано. Придбавши свого часу майно (незавершений будівництвом житловий будинок) та оформивши його на неповнолітню дочку, відповідачі мали розуміти та усвідомлювати, що саме вона є власником та буде таким власником в майбутньому. Суд вважає, що у цьому конкретному випадку, за обставин цієї справи, усунути перешкоди, які чинять відповідачі позивачці іншим чином, як задоволити уточнені позовні вимоги, не можливо. Суд вважає, що виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки між сторонами не існувало домовленостей щодо проживання відповідачів з дочкою, яка давно вже є повнолітньою та має свою сім`ю, а також відповідачі тривалий час чинять перешкоди фактичному власнику, маючи при цьому, на праві власності в сукупності половину будинку та за їх позовною заявою до дочки про відшкодування витрат на будівництво, реконструкцію, ремонт та утримання нерухомого майна позов задоволено частково та вирішено стягнути з позивачки на користь відповідачів певну суму грошей, біля 200000 гривень, про що було повідомлено позивачкою та не було спростовано в судовому засіданні відповідачами, які знали про прийняте в їх інтересах рішення і не надали його суду з метою приховування цього факту. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме- змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать\~закону.\~При здійсненні\~своїх прав\~та виконанні\~обов`язків\~власник зобов`язаний\~додержуватися моральних\~засад суспільства\~(частини\~ перша, друга статті 319 ЦК України). У частині першій статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Велика Палата\~Верховного Суду\~в своїй\~Постанові від\~13\~жовтня 2020\~ року\~по справі\~№447/455/17\~зазначила наступне : «....згідно з частиною другою статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне і значення. Такими обставинами є відсутність будь-яких відносин між сторонами, неможливість їх спільного проживання. Так, в судовому засіданні встановлено, що роками між сторонами у цій справі існують неприязні відносини, відповідачі не є членами сім`ї позивачки. Крім того, відповідач [PERSON] вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2016 року був визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.126 КК України щодо позивачки [PERSON] . Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Особа, яка вселилася у житло, як член сім`ї власника житлового будинку, набуває право користування чужим майном, яке по своїй суті є особистим сервітутом. Право такої\~особи на\~користування чужим\~майном,\~за наявності\~обставин,\~які мають\~істотне значення,\~зокрема,\~у разі\~припинення сімейних\~відносин,\~підлягає припиненню\~на вимогу\~власника цього майна на\~підставі частини\~другої статті 406 ЦК України. Незважаючи на\~закріплення права\~членів сім`ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~на користування\~цим житлом\~нормою ЦК України, воно виникає на підставі волевиявлення власника житла, який дозволяє члену своєї сім`ї вселитися до нього. У зв`язку\~із цим\~обмеження власника\~у можливості\~виселення колишнього\~члена сім`ї\~є невиправданим\~втручанням,\~як у\~його право\~власності,\~так і\~у право\~на повагу\~до його приватного і сімейного життя, до його житла.... У даних\~спірних правовідносинах\~права позивачки\~ [PERSON] ,\~як власниці\~житлових будинків,\~нежитлового приміщення\~магазину та\~земельної ділянко,\~захищені статтею\~1\~Першого протоколу\~до Конвенції про\~захист прав\~людини і основоположних свобод. Конвенція про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~в статті\~1\~Першого протоколу,\~практично в\~єдиному приписі,\~що \~стосується майна,\~ об`єднує\~всі права\~фізичної або\~юридичної особи,\~які містять\~у собі\~майнову цінність. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного і володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між: загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між: двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між: метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до\~статті 17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року №3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди\~застосовують при\~розгляді справ Конвенцію про захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також: практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої-третьої статті 64 Житлового кодексу України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем І ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. В даному спорі відповідачі [PERSON] , [PERSON] давно не є членами сім`ї позивачки [PERSON] , яка має свою власну сім`ю, проживає окремо, вони роками чинять їй перешкоди у користуванні своєю власністю, будь-яких домовленостей про дачу згоди власниці житла на проживання в житлових будинка чи користування нежитловим приміщенням магазину та землею між сторонами укладено не було, відповідачі [PERSON] та [PERSON] мають у власності частину будинку та отримають від позивачки [PERSON] грошове відшкодування згідно їх позовної заяви [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про відшкодування витрат, а тому уточнені позовні вимоги позивачки [PERSON] є законними, доведеними належними та допустимими доказами та підлягають до повного їх задоволення. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За таких обставин, слід стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачки сплачений нею при подачі позову до суду судовий збір та витрати, понесені на оплату праці її представника адвоката.

Outcome: approved