Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Межівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів та стягнення надмірно сплачених коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 27.04.2015 року за рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області з нього було стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірір 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно до досягнення ним повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.03.2015 року. Під час народження дитини [PERSON] не перебувала у зареєстрованому шлюбі, а тому і запис про народження [PERSON] внесено у відповідності до вимог ст.135 СК України на підставі заяви матері [PERSON] . Як було встановлено у подальшому, 31.10.2022 року від [PERSON] та [PERSON] надійшли спільні заяви щодо визнання батьківства неповнолітніх дітей, у тому числі [PERSON] , [INFO] на підставі яких було внесено зміни у відомості про батька дітей, вказавши прізвище дитини як [PERSON] , а по-батькові - [PERSON] . Вважає, що зазначена обставина є підставою для припинення з його сторони обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дитини [PERSON] ( [PERSON] ). Крім того, враховуючи вищезазначені обставини, відповідачка зобов`язана повернути надмірно отримані кошти у вигляді аліментів починаючи з жовтня 2022 у розмірі 184818,90 грн, так як навмисно створювала своїми діями обставини, за якими він не мав можливості звільнитися від обов`язку по сплаті аліментів, так як не володів достатньою кількістю доказів. Позивач просить суд звільнити його від обов`язку щодо сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] (до визнання батьківства [PERSON] ) [INFO] , які були встановлені рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27.04.2015 року починаючи з жовтня 2022 року; стягнути з [PERSON] на його користь надмірно сплачені аліменти за період з жовтня 2022 року у розмірі 184818,90 гривень; стягнути з [PERSON] на його користь всі судові витрати які він понесе у зв`язку з розглядом цієї справи, які на час подання заяви становлять 1848,19 грн. Ухвалою судді від 15 лютого 2024 року відкрито провадження у справі, надано відповідачу 15 - денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2024 року закрито підготовче провадженя у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, на задоволенні позовних вимог наполягав та прохав їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, наголошувала на тому, що позивач є біологічним батьком дитини, прохала відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам: Так, рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року з [PERSON] , [INFO] , уродженця та жителя с. Олександрівка Межівського району Дніпропетровської області, ідентифікаційний номер [NUMBER] , стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно до досягнення ним повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 березня 2015 року, в особі матері [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] . (а.с.8) У судовому засіданні встановлено, що під час народження дитини [PERSON] запис про батька дитини було зроблено у відповідності до вимог ч.1 ст.135 СК України за вказівкою матері, що підтверджується відповідним Витягом.(а.с.11) Тому згідно свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Васильківському Межівському, Покровському районах Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, батьком дитини записано [PERSON] , мати- [PERSON] .(а.с.10) Однак, згідно змісту рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року про стягнення аліментів вбачається, що [PERSON] з позовними вимогами щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] був згідний. 23 серпня 2022 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] , що підтверджується свідотцом про шлюб серії [NUMBER] та Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб.(а.с.12, 13) З матеріалів справи вбачається, що 31 жовтня 2022 року [PERSON] та [PERSON] до Васильківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) було подано заяву про визнання батьківства на підставі якої 31 жовтня 2022 року Васильківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) видано повторно свідоцтво про народження [PERSON] та у графі батько зазначено [PERSON] , мати [PERSON] .(а.с.9,24) Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступних норм чинного законодавства. Стаття 121 СК України\~містить загальні підстави виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини, за якими права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями\~122\~та\~125\~цього\~Кодексу. Згідно ст.126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Отже, факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення в цієї особи обов`язків щодо виховання та утримання дитини, визначених\~розділом ІІІ Сімейного кодексу України. У частині другій статті 51 Конституції України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічний обов`язок закріплений у частині першій статті 180 СК України. Сплата аліментів за судовим наказом чи рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з частиною 1 статті 188 Сімейного кодексу України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Таким чином, враховуючи положення чинного законодавства, оскільки 31 жовтня 2022 року за спільною заявою відповідачки та [PERSON] , останнім було визнано батьківство відносно дитини [PERSON] (до визнання батьківства [PERSON] ) [INFO] , та на підставі чого органом державної реєстрації актів цивільного стану було внесено відповідні зміни до актового запису про народження дитини та видано повторно свідоцтво про народження, де у графі батько зазначено [PERSON] , починаючи з 31 жовтня 2022 року обов`язок, серед іншого, щодо утримання дитини [PERSON] (до визнання батьківства [PERSON] ) виник саме у батька дитини - [PERSON] . Суд не приймає до уваги результат дослідження №31003-2 Аналізу ДНК на батьківство [PERSON] по відношенню до [PERSON] виконаний 29.05.2021 року, згідно якого ймовірність батьківства 99,999999%, як належний доказ, адже він не відповідає вимогам визначеним процесуальним законодавством до експертних висновків. Крім того у судовому засіданні встановлено, що позивач заперечує факт батьківства та зазначає, що збір матеріалів для проведення експертного дослідження було проведено без дотримання процедури ідентифікації особистостей.(а.с.14) Будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт батьківства [PERSON] відносно [PERSON] (до визнання батьківства [PERSON] ) [INFO] , суду надано не було. Враховуючи встановлені обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази, а також норми чинного законодавства, аналізуючи вищенаведені положення сімейного законодавства, відповідно до яких обов`язок утримувати дитину до її повноліття заснований на факті батьківства, а тому враховуючи факт визнання батьківства відносно дитини [PERSON] , у позивача [PERSON] відсутній обов`язок щодо утримання дитини [PERSON] (до визнання батьківства [PERSON] ), а отже позовні вимоги у частині звільнення від сплати аліментів підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача надмірно сплачених аліментів за період з жовтня 2022 року у розмірі 184818,90 грн., суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно довідок наданих 9 ДПРЗ ГУДСУ з Надзвичайних ситуацій у Донецькій області, встановлено, що за період з жовтня 2022 року по січень 2024 року сума сплачених аліментів [PERSON] . [PERSON] на утримання дитини становить 184818,90 гривень.(а.с.6,7) Статтею 179 Сімейного кодексу України\~передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Відповідно до ч. 1\~ст. 1212 Цивільного кодексу України\~особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому\~стаття 1215 ЦК України\~встановлює, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України\~закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята\~статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Як на підставу недобросовісності набувача позивач посилався на той факт, що [PERSON] звернувшись із спільними заявами до органу державної реєстрації актів цивільного стану щодо визнання батьківства [PERSON] по відношенню до [PERSON] (до визнання батьківства [PERSON] ) не повідомила його про зазначені обставини, що впливають на його обов`язок щодо сплати аліментів.Також посилається, що [PERSON] щоб уникнути такого звільнення було надано до суду завідома неправдиві результати досліджень аналізу ДНК на батьківство [PERSON] відносно [PERSON] (до визнання батьківства [PERSON] ). Разом з тим, суд не погоджується із зазначеними твердженнями з огляду на наступне. Відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, зворотного позивачем не доведено, не відповідає інтересам дитини. Отже, повернення отриманих за тривалий час аліментів може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 СК України саме дитина [PERSON] (до визнання батьківства [PERSON] ) є власником одержаних на його утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги позивача про повернення добровільно сплачених на утримання дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України. Крім того,\~як встановлено\~в судовому\~засіданні відповідачка\~наполягає на\~батьківстві позивача\~відносно дитини.\~З іншого\~боку,\~позивач протягом\~десяти років\~знав,\~що в\~актовому записі\~про народження\~дитини він\~взагалі не\~був зазначений\~як батько\~дитини,\~проте позовні\~вимоги щодо\~стягнення аліментів\~визнав та\~виконував батьківські\~обов`язки щодо дитини, сплачуючи аліменти на її утримання та не оспорював своє батьківство. Таким чином, оскільки судом встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] (до визнання батьківства [PERSON] ) [INFO] , на підставі рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року, яке набрало законної сили, тобто аліменти стягувалися на законній правовій підставі, крім того, позовні вимоги щодо стягнення аліментів були визанні [PERSON] та проти їх задоволення останній не заперечував, в суду відсутні підстави вважати, що відповідач діяла недобросовісно та що грошова сума, яку просить стягнути позивач, є безпідставно набутою. Крім того, одержані відповідачем кошти є власністю дитини, в силу\~статті 1215 ЦК України\~аліменти поверненню не підлягають, а тому на відповідача не може бути покладений обов`язок повернути їх позивачу. Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання цього позову позивачем було сплачено судовий збір у сумі 1848,19 грн. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме суд задовольнив одну із двох заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 924,10 гривень (50% сплаченого судового збору). На підставі викладено та

Outcome: partial