Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

Криворізька міська рада звернулась до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення 46584,78 грн, як безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою внаслідок порушення земельного законодавства. Зокрема позивач вказує, що у період з 01.01.2022 по 28.06.2023 відповідач використовувала земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату не сплачувала, договір оренди з територіальною громадою міста Кривого Рогу не укладала, хоча земельна ділянка використовувалась відповідачем для розміщення об`єкта нерухомого майна, що призвело до неотримання доходу від орендної плати за землю, який позивач отримав би у разі оформлення відповідачем згідно з вимогами статей 125, 126 Земельного кодексу України правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Зважаючи на предмет та ціну позову, а також інші обставини, які підлягають врахуванню у відповідності до положень пунктів 1 - 8 частини 3 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України, дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, у зв`язку з чим, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Представник відповідача, адвокат Кафтасьєва Г.В., подала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти заявлених позовних вимог, вказує, що через повномасштабне вторгнення російської федерації відповідач не мала можливості звернутися до міської ради для укладення договору оренди земельної ділянки, яке передбачає дотримання досить тривалої процедури для виготовлення, розробки технічної документації із землеустрою та в подальшому затвердження її на сесії міської ради. До того ж до серпня 2022 року Державні реєстри речових прав були закриті, сесії міської ради не проводились та жодні роботи не здійснювались. Відповідач заперечує твердження позивача про безпідставне користування земельною ділянкою та правильність розрахунків. Позивач не надає обґрунтування, чому при наявності двох видів платежів, а саме: земельного податку та орендної плати, застосовується саме орендна плата, також позивач не надає відомостей щодо оренди земельної ділянки з 2018 року іншим орендарем та стягнення з нього орендної плати. Відтак, позовні вимоги є не доведеними та підлягають залишенню без задоволення. Представник позивача надала відповідь на відзив, в якій зазначила, що позовні вимоги є обґрунтованими належними та допустимими доказами, заперечення представника відповідача є безпідставними та надуманими. На застосування положень ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин неодноразово вказував ВС, зокрема, у постановах від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 та від 09.11.2021 у справі №905/1680/20. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідач [PERSON] у період з 25.11.2021 по 29.06.2023 була власником комплексу будівель, а саме: літ. «А» - будівля моторозборочного цеху, площею 195,9 кв.м. та літ. «Б» - будівля столярної майстерні, загальною площею 63,7 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастровим номером: 1211000000:08:248:0085, цільове призначення: для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операції, площею 0,051 га, яка перебуває у комунальній власності м. Кривого Рогу, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 10-14) Договір оренди вказаної земельної ділянки між сторонами по справі не укладався та право оренди відповідно до закону не реєструвалось. Відповідно до Витягну із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 06.09.2023 нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер: 1211000000:08:248:0085 складає 1138427,10 грн. (а.с. 15) Згідно з довідкою ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 15.11.2023 відповідач [PERSON] в переліку орендарів у 2022- 2023 роках, як орендар земельної ділянки в Центрально-Міському районі міста, відсутня та не є платником плати за землю. (а.с. 16) Рішенням Криворізької міської ради №523 від 26.05.2021 затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель м. кривого Рогу, розроблену ДП «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «Дніпромісто» ім. Ю.М. Білоконя». (а.с. 17) Також, рішенням Криворізької міської ради №506 від 26.05.2021 встановлено ставки плати за землю та пільги із земельного податку на території м. Кривого Рогу, зокрема, ставка орендної плати, % від нормативної грошової оцінки земель міста для фізичних осіб згідно з цільовим використанням земель (код 12.08 для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій) становить 3%. (а.с. 18-24) Рішенням Криворізької міської ради №1140 від 26.01.2022 внесено зміни до рішення Криворізької міської ради №506 від 26.05.2021 в частині переліку платників плати за землю. (а.с. 25) Згідно з інформаційною довідкою Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2024 для обчислення нормативної грошової оцінки земель за 2023 рік використовується коефіцієнт індексації у розмір 1,051. (а.с. 26-27) Згідно з розрахунком сума безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування без оформлення належним чином права користування земельною ділянкою площею 0,0510 га, з кадастровим номером: 1211000000:08:248:0085 для розміщення комплексу будівель за адресою: [ADDRESS] за період з 01.01.2022 по 28.06.2023 становить 46584,78 грн. (а.с. 7) Аналізуючи норми права, на які посилався позивач у позові, а також норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування суд приходить до таких висновків. Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України). Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України). Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» в залежності від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками. Відповідно до положень статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Відповідно до статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною першою статті 21 Закону України «Про оренду землі». Згідно із частиною першою статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до частин першої, третьої, четвертої, дев`ятої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків. Статтею 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідків події. Отже, у випадку використання землекористувачем сформованої земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотриманої орендної плати в порядку статті 1212 ЦК України. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Зазначені правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 та від 09.11.2021 у справі №905/1680/20. Таким чином, посилання позивача у позові на положення ст. 1212 ЦК України в частині стягнення з відповідача безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати за користування без оформлення належним чином права користування земельною ділянкою суд вважає підставними. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту ст. 1212 ЦК України вбачається, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права, а збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнута, або з очікуванням, яке не справдилося. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставно набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом з моменту набуття відповідачем права власності на нерухоме майно (25.11.2021) та до моменту припинення речового права (29.06.2023) договір оренди спірної земельної ділянки між сторонами по справі не укладався та право оренди відповідно до закону не реєструвалось. Відтак, грошові кошти з орендної плати за користування земельною ділянкою до бюджету територіальної громади м. Кривого Рогу відповідач не сплачувала. Згідно з розрахунком позивача сума недоотриманих територіальною громадою грошових коштів у розмірі орендної плати за період з 01.01.2022 по 28.06.2023 складає 46584,78 грн. Вказаний розрахунок не спростований відповідачем, іншого розрахунку матеріали справи не містять. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, тому вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача, в порядку ст. 1212 ЦК України, грошові кошти в розмірі 46584,78 грн. Щодо заперечень представника відповідача, то суд вважає їх не обґрунтованими та в цій частині погоджується з доводами представника позивача. Зокрема, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан з 24.02.2022, який діє на даний час. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Відповідно до частини 2 статті 9 цього Закону Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України. Органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). В період воєнного стану діяльність місцевих органів влади спрямована на забезпечення дії Конституції та законів України, здійснення заходів правового режиму, оборони, цивільного захисту, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян. Водночас, введення на території України правового режиму воєнного стану не обмежило право фізичних та юридичних осіб у зверненні до органів місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій. Доказів на підтвердження звернення відповідача з дня набуття нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, тобто з листопада 2021 року, до органу місцевого самоврядування із заявою про надання земельної ділянки в користування (оренду) суду не надано, а відтак твердження про відсутність можливості звернення у зв`язку з воєнним станом та відсутності сесій міської ради є безпідставним. Також, суд зауважує, що у даному випадку слушними є посилання представника позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18, а саме, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 05.08.2022 під час розгляду справи №922/2060/20 дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими. А отже, беручи до уваги що протягом спірного періоду власником нерухомого майна, розміщеного на спірній земельній ділянці є відповідач, вбачається обґрунтованість заявлених в рамках даної справи вимог. Крім цього, правильно заначено представником позивача, що згідно зі статтею 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату, де: - земельний податок - справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (п.п. 14.1.72 ст. 14 ПК України) - орендна плата - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п. 14.1.136 cm. 14 ПК України). Отже, єдино можливою назвою плати за землю для орендаря законодавець призначає «орендну плату» (незалежно від правових підстав користування землею, зокрема, наявності договору) (п. 287.1. статті 287 ПК України). Таким чином, з моменту фактичного використання відповідачем спірної земельної ділянки, у останньої в силу закону виник обов`язок щодо здійснення відповідної плати, що у свою чергу вказує на необхідність вчинення нею відповідних дій направлених на врегулювання земельних правовідносин. Відсутність обов`язку сплати орендної плати, за умови не укладення договору оренди, не звільняє від необхідності внесення плати за землю. Зазначене вище обґрунтовує застосування при наявності двох видів платежів (земельного податку та орендної плати) саме орендної плати . Щодо не надання відомостей про оренду земельної ділянки з 2018 року іншим орендарем та не пред`явлення позову до нього суд зазначає наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально- правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнана або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правова позиція ВП ВС у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17. У цій справі підставою звернення з позовом до суду є те, що відповідач, як власник нерухомого майна, протягом певного періоду володів, користувався та розпоряджався нерухомим майном, проте не вжив заходів щодо сплати коштів за фактичне користування земельною ділянкою. З огляду на викладене в рамках даної справи позивачем правильно визначено відповідача та належно обґрунтовано заявлені вимоги, водночас обставина про перебування земельної ділянки в орендному користуванні у період до 01.11.2022 не підлягає встановленню та доказуванню в межах даного спору. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з урахуванням задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 3028,00 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved