Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

У березні 2024 року до суду надійшла зазначена вище позовна заява, в якій позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] та стягнути аліменти на утримання дитини. Позов обґрунтовано тим, що мати, [PERSON] перестала піклуватись про дитину, не цікавиться її долею, успіхами, станом здоров`я, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду. Дитина фактично знаходиться на повному утриманні позивача. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду із позовом. Ухвалою від 02 квітня 2024 року провадження у справі відкрито, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Позивач позовні вимоги підтримав, просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилась, надала заяву про визнання позову та просила розглянути справу за її відсутності. Представник третьої особи надав висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідачка є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. В своїй заяві, завіреній приватним нотаріусом Ізюмською А.В., відповідачка [PERSON] дала згоду на позбавлення її батьківських прав відносно доньки [PERSON] у зв`язку з тим, що участі у вихованні та утриманні дитини вона не приймає. Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради надав висновок, в якому зазначено, що протягом 1-2 місяців дитина проживає з батьком, бабою та дідом за адресою: [ADDRESS] . З приводу щеплень, профоглядів з дитиною до поліклініки приходить батько. Зв`язок зі шкільним вчителем останнім часом підтримує батько. Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки відсутній матеріал про злісне невиконання матір`ю батьківських обов`язків, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно ч.1 ст.170 СК України Суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками (наприклад, той з батьків, хто був психічно хворим, видужав, батьки перестали бути хронічними алкоголіками або наркоманами), суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини. При ухваленні рішення суд враховує положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи вищевикладене,\~оскільки вбачається\~ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, суд вважає за можливе застосувати положення ст.170 СК України та відібрати дитину від відповідачки без позбавлення її батьківських прав. Згідно до ч.4 ст.170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Оскільки відповідач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів з відповідачки підлягають задоволенню. За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача з відповідачки 1/4 частку всіх видів її заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення з позовною заявою та до досягнення дитиною повноліття. У зв`язку з тим, що відповідачка визнає позов, але підстав позбавляти її батьківських прав недостатньо, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial