Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-16 00:00:00

У грудні 2022 року адвокат Кухаренко О.В. в інтересах [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за [PERSON] 1/2 частину майнових прав на однокімнатну квартиру загальною площею 36,6 кв.м., жилою площею 17,00 кв.м., яка розташована на 7-му поверсі 25-ти поверхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , вартість якої відповідно до оцінки складає 2 027 692,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис за №823. У шлюбі у сторін народився син, [PERSON] , [INFO] . За час перебування в шлюбі, позивачем та відповідачем було набуто майнові права на однокімнатну квартиру загальною площею 36,6 кв.м., жилою площею 17,00 кв.м., яка розташована на 7-му поверсі 25-ти поверхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , згідно з укладеним договором № 72024 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція» від 16 жовтня 2015 року та додаткової угоди до зазначеного договору про уступку майнових прав від 17 липня 2017 року. Відповідно до Звіту про оцінку майна від 17 листопада 2022 року, складеного ПП «Актив Інвест», вартість майнових прав на однокімнатну квартиру складає 2 027 692,00. Враховуючи, що квартиру було придбано у період перебування позивача і відповідача у шлюбі, за спільні кошти подружжя, шлюбний договір, або будь-які інші договори щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка, а також щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, не укладалися, позивач вважає доведеним режим спільної сумісної власності подружжя на це майно, а тому вважає, що спільна квартира підлягає розподілу в рівних частинах. Однак відповідач відмовляється здійснювати поділ спільного майна подружжя у позасудовий, договірний спосіб, а відтак позивач звернувся з позовом до суду для захисту своїх прав. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 грудня 2022 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/15243/22 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10 травня 2023 року. 09 травня 2023 року представник позивач - адвокат Сибірцева О.С. подала клопотання про збільшення позовних вимог, відповідно до якого позивач просить: (1) у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на: - 1/2 частину майнових прав на однокімнатну квартиру загальною площею 36, 6 кв.м., жилою площею 17,00 кв.м., розташовану на 7-му поверсі 25-ти поверхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; - 1/2 частину квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 226074880000. (2) у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на: -1/2 частину майнових прав на однокімнатну квартиру загальною площею 36, 6 кв.м., жилою площею 17,00 кв.м., розташовану на 7-му поверсі 25-ти поверхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; - 1/2 частину квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 226074880000. 10 травня 2023 року підготовче засідання відкладено на 08 червня 2023 року. 29 травня 2023 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує щодо прийняття заяви про збільшення позовних вимог та просить призначити у справі експертизу щодо встановлення ринкової вартості однокімнатної квартири загальною площею 36,6 кв.м., жилою площею 17,00 кв.м., яка розташована на 7-му поверсі 25-ти поверхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , з метою об`єктивного розгляду справи. 08 червня 2023 року у підготовче засідання відповідач не прибув, до початку судового засідання подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою дитини. Частиною першою, третьою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як передбачено частинами другою, третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 2). До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду (зокрема, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі справа № 201/4160/19)позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета і підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин. Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не повною мірою забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів. Зміна предмета позову можлива, зокрема, у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин. При цьому збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмета позову, а не через збільшення розміру позовних вимог. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Верховний Суд також неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України. Враховуючи викладене та зважаючи на зміст поданого позивачем клопотання про збільшення позовних вимог від 08 травня 2023 року, суд вважає, що позивачем змінено предмет позову. Ухвалою суду від 08 червня 2023 року прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог, відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової експертизи, встановлено відповідачу строк для надання суду обґрунтованого письмового відзиву на заяву про збільшення позовних вимог та відкладено підготовче засідання на 07 липня 2023 року. 06 липня 2023 року [PERSON] подав заяву про відвід судді. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року відмовлено у задоволенні відводу. 11 вересня 2023 року матеріали справи надіслано до Київського апеляційного суду. 07 листопада 2023 року матеріали справи повернулись до Дарницького районного суду міста Києва з суду апеляційної інстанції. Підготовче засідання призначено на 19 грудня 2023 року. 18 грудня 2023 року відповідач подав клопотання про долучення доказів. 19 грудня 2023 року підготовче засідання відкладено на 19 січня 2024 року. 12 січня 2024 року відповідач подав клопотання про долучення доказів та про призначення експертизи. 18 січня 2024 року представник позивача подала заперечення на клопотання про призначення експертизи, в якому погодилася з оцінкою майна, виконаною на замовлення відповідача, та заперечення на клопотання про долучення доказів. 19 січня 2024 року відповідач подав клопотання про приєднання доказів. 19 січня 2024 року від відповідача надійшло клопотання про залишення заперечень позивача без розгляду. Суд протокольною ухвалою від 19 січня 2024 року задовольнив клопотання відповідача про долучення доказів, відмовив в задоволенні клопотання відповідача про призначення експертизи та у задоволенні клопотання про долучення доказів, а також частково задовольнив клопотання відповідача про виклик в судове засідання свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і оголосив у судовому засіданні перерву до 29 лютого 2024 року. Ухвалою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] на протокольну ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19 січня 2024 року про відмову у призначенні експертизи та про відмову в зупиненні провадження у справі повернуто без розгляду. 27 лютого 2024 року до суду від [PERSON] надійшли пояснення свідка. 27 лютого 2024 року відповідач подав пояснення по суті спору та клопотання про виклик свідка [PERSON] . У поданих письмових поясненнях відповідач вказував, що у 2001 році він вступив до Національного фармацевтичного університету (Україна, Харків) та у період з 01 листопада 2004 року по 19 травня 2006 року під час навчання влаштувався на роботу у ТОВ «Фіто-Лек», посада: комірник. У 2006 році після закінчення інституту приїхав до м. Києва і влаштувався працювати в компанію СП «Оптіма- Фарм, Лтд», у якій працював по 31 липня 2008 року, посада: заступник начальника приймального відділу, провізор центрального складу м. Київ, а у 2009 році організував свою компанію - ТОВ «Лаваль-Фарм». З 23 листопада 2010 року по 15 лютого 2011 року працював у ТОВ «Тева Україна», посада: завідувач аптечним складом. Наприкінці 2011 року сторони почали проживати разом у місті Києві на орендованих квартирах, які оплачував відповідач. [PERSON] у цей час працювала в аптеці фармацевтом. Відповідач зазначає, що з 13 березня 2012 року по 27 березня 2012 року він оплатив пакет турпослуг (відпочинок у Шрі-Ланці). З 03 вересня 2012 року по 17 січня 2017 року працював у компанії ТОВ «Дарен-Інвест», посада: завідувач і уповноважена особа аптечного складу. [PERSON] у цей час почала працювати в компанії Solgar (дистрибьютер вітамінів), на посаді медичного представника. 20 червня 2013 року сторони уклали шлюб, а 21 червня 2013 року вирушили на відпочинок до Мальдів, оплату за який здійснив відповідач, а організацією туру займалася сестра позивачки - [PERSON] . Як зазначає відповідач, він придбав квартиру на Дніпровській набережній 14, яка є предметом цього спору. Стверджує, що кошти на придбання цієї квартири у сумі 155 000,00 доларів США були його власністю та наголошує, що за 6 місяців існування шлюбу [PERSON] не мала грошових коштів ані на придбання квартири, ані на її ремонт. Купівля квартири була запланована набагато раніше, але через знайомство та одруження купівлю довелося відтермінувати. Кошти, за які він придбав квартиру були частково подаровані батьками за період з 2008 року по 2012 рік, а більша частина грошових коштів - приблизно 100 тис доларів США - це гроші, які він заробив під час здійснення підприємницької діяльності та роботи у фармацевтичній сфері. Зазначає, що з метою зберігання коштів, які призначалися на купівлю квартири, він 05 липня 2013 року уклав договір № 242/07-13 оренди сейфа в депозитарному сховищі у відділенні Банку ПУМБ №17, вул. Кловський узвіз 5, м. Київ, у якому працювала його сестра [PERSON] і яка оформляла договори і вела його як клієнта банку. Відповідач пояснив, що у момент купівлі квартири по вул. Дніпровська Набережна грошові кошти вносилися через касу у відділенні цього ж банку, а саме відповідач попередньо взяв зі сховища потрібну суму та здійснив валютообмінну операцію, так як платіж за квартиру здійснювався в гривні. Позивач здійснювала внесок, оскільки він не мав змоги приїхати для укладення правочину купівлі і довіряв їй як дружині. Крім цього відповідач зазначає, що навесні 2015 року він придбав автомобіль Toyota Land Cruiser Prado, 2010 року випуску, вартістю - 29 000 доларів США за рахунок особистих збережень. У подальшому у сторін народився син [PERSON] і позивачка [PERSON] пішла у декретну відпустку з компанії Солгар. 16 листопада 2015 року відповідач підписав від свого імені договір про участь у фонді інвестування будівництва з Банком Аркада та здійснив 100% передоплату - вартість квартири в сумі 507 562,60 грн. У подальшому адреса квартира була змінена на м. Київ, вул. Бориса Гмирі . Відповідач пояснює, що у 2016 році у його роботі почалися складнощі через переслідування зі сторони СБУ, він потрапив у СІЗО, де перебував під вартою, і в цей час вирішив перереєструвати машину на батька [PERSON] , оскільки були ризики, що в нього можуть відібрати авто. Після завершення переслідування він вирішив не здійснювати нову реєстрацію авто на себе, оскільки повністю довіряв дружині, а також з метою заощадження грошей, необхідних для переоформлення авто. Однак усі договори страхування авто були оформлені на нього, оскільки він продовжував користуватися авто, яке лише формально було оформлене на батька позивачки. У 2023 році [PERSON] скористалася тим, що авто було оформлене на її батька, приїхала до його місця проживання разом із поліцією та адвокатом і відібрала машину, ключі і технічний паспорт, яку продала в подальшому за 20 тис. доларів та привласнила ці грошові кошти собі. Як зазначає відповідач, з 2016 року по 24 лютого 2022 року сторони проживали разом, виховували дитину. 25 лютого 2022 року відповідач вивіз сина, [PERSON] , її батьків та неповнолітню племінницю за кордон та повернувся у місто Київ. У період з лютого 2022 року по червень 2022 року [PERSON] разом с дитиною проживали на території Республіки Польща і у цей період подружні відносини різко погіршилися. У середині червня 2022 року на прохання дитини, яка не хотіла більше знаходитися у чужій для себе країні, [PERSON] повернула сина за місцем його проживання у м. Київ, а сама повернулася до Польщі. З цього часу син відповідача - [PERSON] проживає з ним, його вихованням і забезпеченням займається відповідач. 04 березня 2023 року набрало законної сили рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами. 28 лютого 2024 року представник позивача подала клопотання про долучення доказу та просила поновити строк на його подання, посилаючись на те, що необхідність подання такого доказу виникла лише після подання відповідних доказів відповідачем. Суд протокольною ухвалою визнав пропущений строк на подання позивачем доказу поважними та долучив поданий позивачем доказ до матеріалів справи, долучив докази подані відповідачем, пояснення свідка [PERSON] та відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідка [PERSON] 29 лютого 2024 року судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 18 березня 2024 року та 02 квітня 2024 року, викликано як свідків у судове засідання з розгляду справи на 02 квітня 2024 року о 10:00 год.: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] повідомила, що просила сина придбати їй квартиру у місті Києві, оскільки вони планували жити разом з дітьми, з метою інвестування передала своєму сину кошти готівкою у сумі 23 500 дол. США, передачу коштів не оформлювали, оскільки вона довіряла сину. Повідомила, що ці кошти були накопиченнями сім`ї з 1975 по 2015 роки. Квартиру обирав син. Вказала, що інша квартира (по вул. Дніпровська набережна) належить сину, який повідомив їй, що сам збирав кошти та інвестував у квартиру, знає зі слів дочки, що син знімав кошти з ячейки та оплатив квартиру. Зазначила, що сторони деякий час жили разом до шлюбу та обидва працювали. Син працював у фармацевтичній сфері, де точно не знає, також не володіє інформацією про розмір доходів сина. Свідок [PERSON] повідомив, що вони вирішили інвестувати кошти, які отримали від продажу у 2014 році однокімнатної квартири і гаража, які отримали за заповітом, щоб разом проживати у Києві, передачу коштів не оформлювали так як довіряли сину, ці кошти були ще до шлюбу [PERSON] . На запитання представника позивача свідок повідомив, що для придбання квартири по вул. Б. Гмирі всього передав 5000 дол. США - перший раз 3000 дол. США, тоді ще по 1000. Також на уточнююче питання повідомив, що отриману у спадок квартиру продали у 2006 році. Зазначив, що син інвестував у придбання квартири по вул. Дніпровській набережній, наскільки свідок пам`ятає - це було до весілля. Інформацією щодо накопичень сина не володіє. Вказував, що родину утримував син, все було на ньому, позивач також була на утриманні сина, хоча працювала. Знає, що син працював по спеціальності, де саме не пам`ятає, очолював відділи і працював на складах. Свідок [PERSON] повідомила, що квартири були придбані у шлюбі, одна квартира була зареєстрована на дочку, це було їх спільне рішення, у них були якісь спільні гроші, які вони вклали у новобудову. Зазначила, що вони обоє працювали, дочка з 18 років працює - в аптеці, представником на фірмі, в тютюновій компанії, після виповнення дитині двох років вийшла працювати після декрету, зять вже не працював. Квартири вибирали самі, купували самі, порад і консультацій не було, вони були надто самостійні і всі свої рішення приймали самі. Працювали обоє, відкладали гроші, економили, не тратили ні копійки, оскільки жили на квартирі і була мета придбати власне житло. Свідок також повідомила, що сторони почали зустрічатися у приблизно 2011-2012 роках, позивач почала працювати з 2010 року, вони давали дочці невеликі подарунки, давали гроші на життя, оплачували їй квартиру у місті Харків, наскільки свідок знає, ні вони, ні інші батьки ніяких великих накопичень не давали, не допомагали. Свідок вказала, що не знає, які кошти були у розпорядженні позивача перед придбанням квартири, не знає розмір заробітків позивача. Щодо коштів на придбання квартири вказала, що це були сімейні заощадження подружжя, рішення щодо витрат сторони приймали спільно, свою родину забезпечували спільно, оскільки обидва працювали. Мети придбання квартири по вул. Б. Гмирі та її вартості свідок не знає, подружжя не повідомляли, що придбали квартиру. У судовому засіданні 02 квітня 2024 року оголошено перерву до 17 травня 2024 року. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 20 червня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського міського управління юстиції у м. Києві, актовий запис 1612. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. 10 грудня 2013 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 226074880000, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П., зареєстрованим в реєстрі за № 1319 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14299769 від 10 грудня 2013 року. Так, згідно з умовами цього договору ТОВ «Лівобережжя Плюс» як продавець продав, а [PERSON] як покупець купив належну продавцю на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 226074880000. Пунктом 5 цього договору визначено, що покупець на день нотаріального засвідчення цього договору повністю виконав зобов`язання з оплати ціни квартири, а саме оплатив суму у розмірі 1 252 55,49 грн., а продавець підтверджує зарахування суми коштів на його рахунок. Згідно з пунктом 18 договору, він укладається за згодою чоловіка покупця, з яким він перебуває у зареєстрованому шлюбі, що викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П. від 10 грудня 2013 року за реєстровим № 1318 Згідно з вказаною заявою від 10 грудня 2013 року [PERSON] надав свою згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] його дружиною - [PERSON] за ціною та на умовах на її розсуд, зазначивши, що такий правочин відповідає інтересам їх сім`ї і укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню. Заява містить застереження, що зміст ст. 60, 65, 74 Сімейного кодексу України нотаріус йому роз`яснив. 16 жовтня 2015 року між ПАТ АКБ «Аркада» (управитель) та [PERSON] (довіритель) укладено договір № 72024 про участь у фонді фінансування будівництва, за умовами якого довіритель зобов`язався передати управителю в обсягах і на умовах цього договору кошти в управління з метою отримання у власність об`єкта інвестування, визначеного у пункті 6 цього договору, а саме: квартира, будівельна або поштова адреса будівництва: між вули. Бориса Гмирі та вул. Колекторною у Дарницькому районі м Києва , номер об`єкта будівництва: складова частина об`єкта будівництва житловий будинок [NUMBER] , номер об`єкта інвестування 83, поверх 7, кількість кімнат 1, загальна площа об`єкта інвестування відповідно до проекту 36,5 кв.м. Квитанцією № 1 від 19 жовтня 2015 року [PERSON] на виконання цього договору вніс кошти у сумі 507 562,60 грн. 19 жовтня 2015 року сторони уклали договір № 7204 про уступку майнових прав, відповідно до умов якого банк утупив довірителю, а довіритель прийняв від банку майнові права на об`єкт інвестування, закріплений за довірителем на підставі Договору про участь у ФФБ. 07 травня 2018 року ПАТ АКБ «Аркада» видало [PERSON] . Довідку № 53865 про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування, якою підтвердило його право на набуття у власність об`єкта інвестування, будівництво якого було проінвестовано у повному обсязі на 100% згідно Договору № 72024 від 16 жовтня 2015 року про участь у ФФБ. Довідка видана для державної реєстрації за довірителем права власності на об`єкт інвестування. 07 травня 2018 року сторонами також підписано Акт приймання-передачі об`єкта інвестування (квартири) та вилучено свідоцтво про участь у ФФБ. Станом на дату вирішення спору державна реєстрація цього об`єкта не проведена. Згідно із Звітом про експертну оцінку ринкової вартості майнових прав на нерухоме майно від 17 липня 2023 року, виконаним суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою - підприємцем [PERSON] ринкова вартість майнових прав на 1-імнатну квартиру загальною площею 36,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] станом на 17 липня 2023 року складає 1 892 541,00 грн. За Звітом про експертну оцінку ринкової вартості нерухомого майна від 17 липня 2023 року, виконаним суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою - підприємцем [PERSON] ринкова вартість житлової 2-кімнатнної квартири, загальною площею 84,4 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] станом на 17 липня 2023 року складає 5 119 704,00 грн. Позивач погодилася із вказаною оцінкою майна. Таким чином, наявними у матеріалах справи письмовими доказами підтверджується, що під час шлюбу сторонами було набуте майно, а саме: квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 226074880000; майнові права на однокімнатну квартиру загальною площею 36,6 кв.м., жилою площею 17,00 кв.м., розташована на 7-му поверсі 25-ти поверхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Факт набуття цього майна сторонами не оспорюється. Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є зокрема: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Також, як визначено частиною сьомою статті 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Наведені вище норми матеріального права свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Також згідно з висновками щодо застосування норм права, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2024 року у справі № 742/3129/21, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює. Позивач у цій справі посилалася на придбання спірного майна під час її перебування у шлюбі з відповідачем. У цій справі як на підставу заперечення проти позовних вимог відповідач посилався на те, що спірне майно було придбано за його особисті кошти, зароблені ним до укладення шлюбу з відповідачем та подаровані його батьками. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідач вказував, що кошти для придбання квартири у сумі 155 000,00 доларів США були його власністю до укладення шлюбу, а саме частково подаровані батьками за період з 2008 року по 2012 рік, а більша частина грошових коштів - приблизно 100 тис доларів США - це гроші, які він заробив під час здійснення підприємницької діяльності та роботи у фармацевтичній сфері. Водночас, стверджуючи про це, відповідач не надав жодного доказу, який би підтверджував розмір його доходів у період до укладення шлюбу з позивачем, розмір доходів від здійснення ним підприємницької діяльності як фізичною особою - підприємцем чи від діяльності ТОВ «Лаваль-Фарм», яку як він стверджує заснував, доказів чого він також не надав, клопотань про витребування будь-яких доказів відповідач протягом всього часу розгляду справи до суду не подавав, хоча суд неодноразово поновлював строки подання відповідачем доказів під час підготовчого провадження з метою виконання його завдань. Відповідач також не надав доказів наявності у нього будь-якого майна, кошти від відчуження якого могли бути спрямовані на придбання спірної квартири. Так само відповідач не надав доказів, які б підтверджували розмір доходів його батьків чи пояснювали джерела таких доходів (продаж майна, підприємницька діяльність тощо), які, як він стверджував, подарували йому частину коштів для придбання квартири. Посилання відповідача на те, що з метою зберігання коштів, які призначалися на купівлю квартири, він уклав договір оренди сейфа у відділенні банку, видав [PERSON] довіреність на користування банківським сейфом суд відхиляє, оскільки відповідач не надав доказів зберігання у сейфі банківського відділення коштів у такій сумі. При цьому за умовами укладеного договору № 242/07-13 оренди індивідуального сейфа в депозитарному сховищі фізичними особами від 05 липня 2013 року банк не відповідає за вміст сейфа (п. 5.4. договору). Зміст цього договору свідчить, що за своєю правовою природою цей договір є договором про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком (стаття 971 ЦК України), який на відміну від охоронюваного банківського сейфа (стаття 970 ЦК України) не передбачає прийняття від клієнта цінностей, контроль їх поміщення у сейф та одержання їх із сейфа. Відомостей про його доходи та джерела походження коштів, як зазначалось вище, відповідач також не надав. На підтвердження розміщення цієї суми у банківському сховищі відповідач посилався на показання свідка [PERSON] , яка є його сестрою та працювала у ПАТ «Перший український міжнародний банк» і здійснювала супроводження валютообмінної операції коштів, які знаходилися на зберіганні в індивідуальному сейфі. Оцінюючи ці доводи, суд виходить з того, що частинами першою, другою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Водночас такого порядку надання показань свідків як заява свідка цивільно-процесуальним законодавством не передбачено. Зокрема, у статтях 90 - 93, 230 ЦПК України встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усім учасникам справи. Відповідно до частин другої, третьої статті 69 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. Отже, надання письмових показань свідків не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання свідкам стосовно обставин справи. З огляду на викладене суд не враховує подані [PERSON] пояснення свідка. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Оцінюючи загалом цю групу доказів, на які посилався відповідач, суд зауважує, що сам по собі факт зберігання коштів у індивідуальному сейфі у банку, не підтверджує джерела походження цих коштів і період їх набуття та той факт, що ці кошти були особистим майном відповідача. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] також не повідомили конкретних відомостей про доходи відповідача, джерела походження коштів, період отримання коштів, обмежившись лише посиланням на те, що ці кошти були коштами, заробленими відповідачем. На думку суду відповідач також не довів, що частина коштів для придбання квартири по вул. Дніпровська набережна були подаровані йому батьками у період з 2008 року по 2012 рік, оскільки допитані у судовому засіданні як свідки батьки відповідача - [PERSON] , [PERSON] про такі обставини не зазначали. Крім цього, суд враховує, що відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Такого договору відповідач суду не надав. Посилання відповідача як на джерело походження коштів на договір купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 2006 року продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] , суд також відхиляє з огляду на очевидну неспівмірність ціни продажу цієї квартири (25 000грн.) та ціни придбання спірної квартири по вул. Дніпровська набережна у мсті Києві (1 252 455,49 грн.), а також час, який минув між цими подіями (2006 - 2013 роки). Посилання відповідача на оплату ним туристичних подорожей подружжя також не можуть бути підтвердженням правового режиму коштів для придбання квартири як особистого майна відповідача, оскільки свідчать про витрату ним коштів, а не їх набуття відповідачем. Натомість суд враховує, що згідно із заявою від 10 грудня 2013 року, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П. 10 грудня 2013 року за реєстровим № 1318, [PERSON] надав свою згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] його дружиною - [PERSON] за ціною та на умовах на її розсуд, зазначивши, що такий правочин відповідає інтересам їх сім`ї і укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню. Заява містить застереження, що зміст ст. 60, 65, 74 Сімейного кодексу України нотаріус йому роз`яснив. Беручи до уваги зміст цієї заяви, суд вважає, що надання відповідачем згоди позивачу на укладення договору купівлі-продажу і придбання цієї квартири свідчить про мету набуття такого майна подружжям у спільну сумісну власність і більш переконливо свідчить про набуття її за кошти, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Суд при цьому також враховує, що наявні в матеріалах справи докази щодо придбання спірного майна не містять відомостей про те, що воно купується подружжям за особисті кошти відповідача. Згідно з частиною другою статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Отже, заробітна плата та інші доходи не є особистими коштами одного з подружжя, а відповідачем не було надано суду доказів існування домовленості між подружжям щодо встановлення іншого правового режиму заробітної плати та доходів кожного з подружжя, ніж визначено нормами законодавства. З огляду на зміст наведених норм сімейного законодавства, суд вважає, що відповідач помилково тлумачить отримані ним під час перебування у шлюбі з позивачем доходи як його особисте майно. Тому суд відхиляє його доводи про недоведеність позивачем наявності у неї на момент придбання частини коштів, які відповідають половині вартості майна, що предметом поділу між подружжям. Наведені вище міркування суд вважає застосовними і щодо обставин придбання під час перебування сторін у шлюбі майнових прав на однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Спростовуючи правовий режим цього майна, відповідач посилався, що ці майнові права набуті за кошти його батьків, звертаючись на підтвердження цієї обставини на показання свідків - [PERSON] та [PERSON] . Оцінюючи ці обставини та показання вказаних свідків в цій частині, суд виходить з критеріїв допустимості та достовірності доказування цих обставини. Так, відповідно до статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦК України). З огляду на те, що зазначені вище свідки є батьками відповідача, беручи до уваги суперечності у їх показаннях щодо суми коштів, які передавалися відповідачу, місця і черговості передачі коштів (23 500 дол. США у м. Путивлі за показаннями [PERSON] , 3 000 та двічі по 1 000 дол США у м. Києві за показаннями [PERSON] ), такі показання на думку суду викликають сумнів у їх достовірності та повноті. Тому показання свідків не можуть самі по собі спростовувати презумпцію спільності права власності подружжя на це майно. Таким чином, з наведених підстав досліджені під час судового розгляду обставини, письмові докази та показання свідків дають підстави для висновку, що квартира [ADDRESS] , та майнові права на однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] були придбані під час перебування сторін у шлюбі, за кошти, які об`єктом права спільної сумісної власності, тобто є їх спільним сумісним майном. Відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на вказані об`єкти. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Суд відхиляє доводи відповідача щодо розбіжностей у адресах квартири, майнові права на яку є предметом поділу, оскільки вони спростовуються технічним паспортом на квартиру № 83 від 27 квітня 2018 року, виготовленим на замовлення забудовника ТОВ «Будеволюція». Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно частини першої статті 141 ЦПК України, у порядку розподілу судових витрат між сторонами суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позову до суду в розмірі 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень.

Outcome: approved