Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому після уточнення від 14.12.2023р. просив усунити перешкоди [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , в спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] , встановивши наступний порядок спілкування: -безперешкодно спілкуватись з [PERSON] , [INFO] , телефоном, а також за допомогою інших засобів аудіо або відеозв`язку в тому числі за допомогою месенджерівWhatsApp, Viber, Skype, Telegram або аналогічних; -безперешкодно спілкуватись в місці та місті за вибором позивача з [PERSON] , [INFO] , кожного місяця з 20 числа 8 години ранку по 27 число 17 година вечора без присутності матері з її попереднім повідомленням телефоном або смс повідомленням; -безперешкодно спілкуватись протягом спільного відпочинку з [PERSON] , [INFO] , один раз на рік з 1 липня по 30 липня без присутності матері, в тому числі, і за межами України. На обґрунтування позову зазначив, що у 2016 році уклав шлюб з відповідачкою, і від шлюбу є неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . З липня 2021року до початку війни 24.02.2022 дружина, у якої є ще інший син 2009р.н. від іншого чоловіка, не брала участі у вихованні дитини. У березні 2022року діти поїхали до Німеччини, і у серпні 2022 року приїжджали на 20 днів до Львова. У квітні 2023 року дружина залишала йому дітей у Львові і повернулася у Німеччину. Позивач встановив, що син [PERSON] відстає у розвитку. Він намагався влаштувати сина у спеціалізований дитячий садок, але дружина без його згоди вивезла сина за кордон і на спілкування не виходить. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 08.12.2023 року позовна заява залишена без руху, а після виправлення недоліків ухвалою суду від 21.12.2023 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 24.01.2024 представником відповідача - адвокатом Ковалем О.Ю. було надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він зазначив про безпідставність та не аргументованість позовних вимог позивача посилаючись на те, що у зв`язку початком військової агресії російської федерації та бойових дій на території міста Харкова, 09.03.2022 відповідач разом з малолітньою дитиною - [PERSON] була вимушена виїхати за межі території України. За кордоном відповідач з дитиною знайшли для себе прихисток в Німеччині, де проживають і по сьогоднішній день. Малолітня дитина - [PERSON] знаходиться під наглядом матері та перебуває на її повному утриманні. За місцем проживання дитини разом з матір`ю в Німеччині для дитини створені якнайкращі умови для проживання: відповідач з дитиною отримали притулок в Німеччині; дитина забезпечена житлом, знаходиться під наглядом лікаря-педіатра, має поліс медичного страхування та забезпечена матеріально. Відповідачем для дитини забезпечені найкращі умови для життя та розвитку. Натомість, позивачем не наведено переконливих підстав та доказів для задоволення його вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Заперечуючи проти позову посилались на те, що вимога позивача безперешкодно спілкуватись з дитиною по телефону та за допомогою засобів аудіо та відеозв`язку в тому числі за допомогою месенджерів є некоректною та не може бути задоволена, оскільки дитина ще не досягла навіть 5 років, у зв`язку з чим, вона не може самостійно користуватись телефоном/планшетом/комп`ютером та застосунками для дистанційного відеозв`язку; позивачем не конкретизовано час проведення дистанційного спілкування з дитиною, що може суперечити в першу чергу розпорядку дня дитини, а також розпорядку дня відповідача. Вимоги позивача про спілкування з дитиною в місці за вибором позивача кожного місяця з 20 по 27 число без присутності матері, а також проведення спільного відпочинку 1 раз на рік з 1 липня по 30 липня без присутності матері, в тому числі, за межами України не можуть бути задоволені, через малий вік дитини, проживання позивача та відповідача разом з дитиною в різних країнах, проведення зустрічей позивача та спільного відпочинку з дитиною протягом такого тривалого часу без присутності матері у невизначених рішенням суду місцях, негативно впливатиме на фізичний та психологічний стан дитини та може загрожувати викраденням дитини позивачем з метою самовільної фактичної зміни місця проживання дитини без згоди відповідача. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 05.03.2024 року судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У зв`язку з задоволенням клопотання представника позивача, щодо зобов`язання органу опіки та піклування надати висновок щодо розв`язання спору і направленням відповідного запиту 05.03.2024 на адресу суду надійшли пояснення третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, з яких вбачається що ні позивач по справі, ні відповідач по справі, не представник позивача по справі - адвокат Діденко В.Є. до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради на співбесіду не з`явились, у зв`язку з чим, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради не має можливості надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному розмірі, при цьому зазначив, що між сторонами склалися неприязні стосунки і вони не можуть прийти згоди щодо спілкування з дитиною. Відповідач без згоди позивача фактично викрала дитину та виїхала за кордон і на будь який контакт не виходить. До позову надано висновок щодо морально - психологічного стану дитини, де зазначено потребу спілкування з обома батьками. Також було з`ясовано, що [PERSON] відстає у розвитку. Зазначений висновок складався за участі дитини і батька. Вимоги щодо спілкування батька з сином без участі матері буде відповідати інтересам дитини. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, оскільки позивачем не надано доказів що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною і основною перешкодою є війна, у зв`язку з чим відповідач з сином виїхала за кордон в березні 2022р. Вимоги позивача щодо спілкування по відеозв`язку з сином без зазначення конкретних днів та часу спілкування є не конкретизованими та недоречними, оскільки самостійно дитина, якій не виповнилося 5 років, це зробити самостійне у змозі, дитина знаходиться у дитсадку, а мати працює, тому при наявності такого рішення державний виконавець примусово ці вимоги виконати не в змозі. Також вимоги про спілкування фактично ставляться до малолітньої дитини, а не відповідача. Зв`язок потрібен в інтересах дитини і покладення обов`язку на малолітню дитину не дають змоги виконати їх в такому вигляді. Щодо безперешкодного спілкування з дитиною в місці та місті за вибором позивача без участі матері, то такі вимоги не можуть бути задоволені, оскільки не зазначено і не конкретизовано місце зустрічі чи місце проживання позивача, який має статус внутрішньо переміщеної особи. Тобто відповідач повинна везти дитину у місце та час визначені позивачем і де він буде на той час проживати. Крім того, як зазначено в рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 01.11.2023 р. основним критерієм є безпека дитини. Позивачем не зазначено і не конкретизовано хто буде везти дитину та за чий рахунок. Дитині не виповнилося 5 років і спілкування без участі матері виконати неможливо. Дитина дійсно має вади в розвитку, але зараз знаходиться у Німеччині, матеріально забезпечена, отримує відповідну допомогу, має страховий поліс та знаходиться під наглядом лікаря-педіатра. Матері дитини, яка не отримує аліменти від позивача, заборонено покидати місце проживання у Німеччині. Щодо вимог безперешкодного спілкування з дитиною в липні без присутності матері, в тому числі, і за межами України, то позивачем не надано доказів, що він може в період військового стану виїхати до іншої держави чи держави де проживає дитина. Враховуючи принцип диспозитивності суд позбавлений права самостійно визначати час, місце, країну спілкування батька з дитиною, в т.ч. за допомогою месенджерів. Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином про дату, час та місце слухання справи, будь яких заяв не надали. Вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з таких підстав. Згідно з ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.1,3 ст.13, ч.1 ст.49 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Сторони користуються рівними процесуальними правами. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 76, ч.1,2,3 ст.77,79,80 ЦПК України: Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч.1,5,6 ст.81, ст.89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, дослідивши докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 29 липня 2016 року Дзержинським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис 517. Прізвища сторін після укладення шлюбу: [PERSON] та [PERSON] .(а.с.14) Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] .(а.с.15) За висновком комплексної психолого-педагогічної оцінки розвитку особи від 15.06.2023р. №ІРЦ-85400/2023/428988 Інклюзивно-ресурсного центру м.Львова у [PERSON] , [INFO] спостерігаються труднощі під час виконання фізичних вправ з м`ячем. Стан функціонування дрібної моторики на середньому рівні, виявлені фізичні труднощі легкого ступеня прояву. Хлопчик контактує поступово, потребує час для адаптації, комунікативні засоби (вигуки, звукокомплекси, окремі слова) використовує для повідомлення про власну потребу, досягнення мети, взаємодії з іншою людиною, діалогове мовлення відсутнє. Недостатнє формування соціальної та комунікативної функцій, виявлено функціонально-мовленєві трудщі тяжкого ступеня прояву. Батькам (законним представникам) рекомендовано упровдовж року консультації медичних та педагогічних фахівців, співпраця з мультидисциплінарною командою закладу дошкільної освіти (командою супроводу). Доведення інформації про дитину. Співпраця з практичним психологом для створення єдиної стратегії поведінки дитини у ЗДО та родині. Прийняття у часті у Команді супроводу, в т.ч. залучення до складання ІПР. Спостереження у дитячого лікаря-психіатра, консультація поведінкового терапевта. Адміністрації ЗДО рекомендовано впровдовж року дотримання вимог щодо архітектурної доступності освітніх закладів визначених Державними будівельними нормами. Забезпечення необхідними навчально-методичними і навчально-наочними посібниками, ігровим, навчально-дидактичним обладнанням, засобами індивідуальної корекції, тощо. (а.с.18-36) У зв`язку з початком військової агресії російської федерації 09.03.2022 відповідач [PERSON] разом з малолітньою дитиною - [PERSON] виїхала за межі території України. Як вбачається з копії паспорту громадянки України для виїзду за кордон ( [NUMBER] ) [PERSON] , [INFO] , разом з сином [PERSON] , [INFO] виїхала покинула територію України 09.03.2022. Згідно записів у паспорті протягом 2022 - 2023 років відповідач періодично приїздила до України на нетривалий час. (а.с.94-97) На даний час відповідач [PERSON] разом з малолітньою дитиною - [PERSON] проживає в Німеччині в [ADDRESS] . Весь цей час, малолітня дитина - [PERSON] знаходиться під наглядом матері та перебуває на її повному утриманні. Дитина забезпечена соціальним страхуванням і знаходиться під доглядом лікаря-педіатра, що підтверджується Полісом обов`язкового медичного страхування № 98344963, а також соціальним захистом від уряду Німеччини. (а.с.79-89) Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01.11.2023 (справа№ 642/2820/23), яке набрало законної сили, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Галицька районна адміністрація Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини відмовлено. Як вбачається з зазначеного рішення суд врахував факт, що дитині тільки чотири роки і яка з березня 2022 і по теперішній час проживає з матір`ю. Суд виходив з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце його проживання, психологічний стан тощо, а також дотримується балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя, а тому суд вважає, що дитині безпечніше залишатись з мамою в Німеччині, на час військової агресії Російської Федерації. Крім того, доводи батька про те, що мати хлопчика неналежним чином виконує свої обов`язки, якщо дитина залишиться з мамою, то існує реальна загроза для його здоров`я є лише недоведеними припущеннями, а надані медичні документи, лише свідчать про те, що батько звертався до лікарів, здійснюючи лікування хлопчика в той час коли дитину привозили до Львова і він з ним проживав, але медичні довідки не доводять вину відповідачки у тому що дитина затримується у розвитку. Також судом з`ясовано, що дитина разом з матір`ю продовжує постійно проживати в Німеччіні в місті Альтдьобери, відповідач з дитиною забезпечені житлом (квартирою з 3-х кімнат), квартира облаштована всіма необхідними меблями та побутовою технікою, для дитини створені всі належні умови. Відповідач отримує соціальну допомогу від уряду Німеччини на себе та на дитину, що в повній мірі забезпечує матеріальні потреби відповідача та дитини. Дитина знаходиться під наглядом лікаря-педіатра та проходить медичні огляди. (а.с. 90-93) Київським районним судом м. Харкова 25.09.2023 було видано Судовий наказ по справі № 953/8875/23 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення заяви 21.09.2023 р. і до повноліття дитини. (а.с.78) Як вбачається з відомостей розміщених в Єдиному державному реєстрі судових рішень Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2024 по справі № 953/7708/23, яке набрало законної сили, позов [PERSON] задоволено, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.78) Частиною 1ст. 2 СК України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку ї природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ст. 15 вказаного Закону, дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом буде визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Дані положення законодавства повністю знайшли відображення і з Положеннями Конвенції ООН " Про права дитини" від 20 листопада 1989 року. Згідно вимог ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За ч.ч.1,3 ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Стаття 52 Конституції України вказує на те, що форми та методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, Декларації з прав дитини від 20.11.1959 року та Закону України «Про охорону дитинства». За вимогамист.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. За змістом ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися в супереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення, таке рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод і суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і принаймні в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року в справі № 201/13423/19 (провадження № 61-1881св22) вказано, що «при вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахуванням конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини». Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. У даному випадку судом не встановлено, що такі перешкоди чиняться зі сторони відповідача. Суд визнає недоведеним позивачем належними та допустимими доказами стверджуваних ним обставин створення йому безпосередньо відповідачем перешкод у спілкуванні із сином. Під час судового розгляду не встановлено наявність непорозуміння сторін щодо участі у вихованні дитини та перешкод з боку відповідача щодо участі батька у спілкуванні з дитиною. В свою чергу, сам факт проживання дитини разом з відповідачкою за межами території України не свідчить про наявність перешкод з боку останньої у реалізації позивачем своїх батьківських прав та обов`язків. Твердження позивача про те, що йому не відомо де знаходиться його дитина та відсутність у нього засобів зв`язку з сином, не підтверджені жодним доказом. Так, стороною позивача не заперечується факт перебування дитини у Німеччині, при цьому позивач не звертався ні до органів Національної поліції, ні до посольства Німеччини, ні до органів опіки та піклування щодо неправомірної поведінки відповідача, оскільки суду не представлено жодного рішення, ухваленого повноважним органом з цього приводу. Представник позивача також повідомив суду, що позивач знаходиться на території України і має право покидати територію України в умовах воєнного стану та обмеження чоловіків у праві виїзду за кордон, однак в матеріалах справи такі докази відсутні. Крім того, всупереч твердженням позивача, в матеріалах справи відсутні дані щодо негативного впливу відповідача на виховання та розвиток дитини і наявність такого впливу не підтверджено відповідними доказами. Натомість, в матеріалах справи містяться докази, що дитина за місцем проживання разом з матір`ю знаходиться під наглядом лікар-педіатра та їй створені всі належні та безпечні умови для її розвитку та виховання. Водночас, суд бере до уваги той факт, що малолітня дитина вже протягом тривалого часу із батьком не спілкувалась, враховується також віддаленість місця проживання дитини п`ятирічного віку від місця проживання батька. Дитина дошкільного віку, яка отримує медичний догляд, прижилася у своєму середовищі, у дитини є свої друзі, захоплення, тощо. Щодо обраних позивачем способів захисту суд констатує наступне. Так, позивач просить суд забезпечити йому безперешкодне спілкування з дитиною по телефону та за допомогою засобів аудіо та відеозв`язку в тому числі за допомогою мессенджерів WhatsApp, Viber, Skype, Telegram, а також особисте спілкування з дитиною в місці за вибором позивача кожного місяця з 20 по 27 число без присутності матері, а також проведення спільного відпочинку 1 раз на рік з 1 липня по 30 липня без присутності матері, в тому числі, за межами України. Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач перешкоджає позивачу будь-яким чином спілкуватись з дитиною, в тому числі, дистанційно, а також приймати участь в її вихованні та утримувати дитину матеріально. Посилання представника позивача на те, що відповідач на будь-який контакт не виходить не підтверджено жодним доказом (надсилання СМС повідомлень, роздруківка дзвінків, відповідні звернення тощо). При цьому, представник відповідача заперечував проти такого твердження зазначаючи, що спілкування можливо, однак позивач не проявляє зацікавленості у такому спілкуванні, йому відомо про місце проживання дитини, однак маючи можливість виїхати за кордон (як про це зазначив в судовому засідання представник позивача) жодного разу позивач не намагався зустрітись з дитиною за місцем її проживання на території Німеччини, де відповідач разом з дитиною отримали прихисток. Однак, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності судового процесу суд обмежений у застосуванні способів захисту та не може замість позивача визначати способи реалізації його права. Натомість, в своєму позові позивачем не було конкретизовано час проведення дистанційного спілкування з сином, а також конкретні місця зустрічей позивача з сином. Крім того, суд враховує, що відповідно до наданих Департаментом служб справах дітей Харківської міської ради письмових пояснень від 04.03.2024 № 195/0/202-24 ні позивач ні його представник [PERSON] на співбесіду не з`явились, у зв`язку з чим, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради не мав можливості надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Таким чином позивач не вжив відповідних дій щодо визначеної законом процедури. Разом з тим, враховуючи, що органом опіки та піклування не було надано висновку щодо порядку участі позивача у вихованні дитини та не досліджувались питання щодо розпорядку дня дитини та інше, а в матеріалах справи докази з цього приводу відсутні, суд позбавлений можливості встановити позивачу певний графік як дистанційного так і очного спілкування з дитиною насамперед з урахуванням інтересів самої дитини. Більше того, зі змісту позовних вимог самого позивача не вбачається чіткої конкретизації графіку дистанційного спілкування, у зв`язку з чим, за відсутності в матеріалах справи інформації щодо часу знаходження дитини в дитячому садку, відвідування лікаря, а також зайнятості та роботи відповідача, суд позбавлений можливості ухвалити законне рішення з цього питання. Самостійне вирішення судом такого питання, фактично призведе до неможливості виконання вказаного судового рішення та ілюзорності правосуддя. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги позивача про безперешкодне спілкування з дитиною по телефону та за допомогою засобів аудіо та відеозв`язку в тому числі за допомогою месенджерів WhatsApp, Viber, Skype, Telegram з огляду на те, що позивачем не конкретизовано час проведення дистанційного спілкування, малий вік дитини (5 років), неможливість дитини самостійно користуватись телефоном/планшетом/комп`ютером та програмами для дистанційного відеозв`язку, що може суперечити в першу чергу розпорядку дня дитини. Стосовно проведення зустрічей позивача з дитиною суд приходить до висновку, що враховуючи малий вік дитини та тривале проживання дитини за кордоном разом з матір`ю, проведення зустрічей без присутності матері у невизначених місцях може зашкодити інтересам дитини та її психоемоційному стану. Крім того, зобов`язання забезпечити прибуття дитини для зустрічей з батьком на території України, не лише може бути небезпечним для життя та здоров`я дитини, а й буде покладати на відповідача непропорційний та надмірний тягар, що фактично вимагатиме від відповідача разом з дитиною змінювати країну проживання. Натомість, покладення на відповідача зазначених обов`язків буде пов`язане з необхідністю на тривалий час покидати територію Німеччини, де відповідач з дитиною отримали прихисток, що може мати для відповідача та дитини негативні наслідки у вигляді втрати соціального захисту наданого урядом Німеччини. Тому позовні вимоги позивача про спілкування з дитиною в місці за вибором позивача кожного місяця з 20 по 27 число без присутності матері, а також проведення спільного відпочинку 1 раз на рік з 1 липня по 30 липня без присутності матері, в тому числі, за межами України також не можуть бути задоволені судом. На переконання суду, з огляду на малий вік дитини, зустрічі позивача з дитиною без присутності матері не будуть сприяти найкращим інтересам дитини; враховуючи що відповідач з дитиною проживають в Німеччині, а позивач проживає на території України. Для проведення зустрічей дитині кожного місяця в такому малому віці необхідно буде долати значну відстань, що негативно впливатиме на фізичний та психологічний стан дитини. У зв`язку з військовою агресією рф дитина тривалий час проживає з відповідачем окремо від позивача, і проведення тривалих зустрічей та відпочинку позивача з дитиною без присутності матері може негативно вплинути на дитину та нашкодити її психологічному стану, а проведення зустрічей позивача та спільного відпочинку з дитиною протягом тривалого часу без присутності матері у невизначених місцях також не сприятиме якнайкращим інтересам дитини. При цьому, суд зауважує, що позивачем не надано доказів неможливості його спілкування з сином в присутності матері за місцем проживання дитини на території Німеччини, що з урахуванням обставин справи, на думку суду, буде максимально безпечним для дитини. Окрім того, вилучення дитини зі звичного для неї середовища проживання, не відповідатиме забезпеченню якнайкращих інтересів дитини, зокрема і забезпечення безпеки, які переважають над інтересами батьків. При цьому, позивач обізнаний про місцезнаходження відповідача та дитини, а отже не позбавлений права та можливості виконувати свої батьківські права та обов`язки по відношенню до дитини, в тому числі, поза межами територій України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Основними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. У зв`язку з тим, що позивачем не доведені обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову має бути відмовлено. Інші доводи позивача на висновки суду не впливають. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). У разі дотримання стороною принципу змагальності, надання доказів про порушення права на спілкування і дотримання відповідної процедури, а саме висновку органу опіки та піклування і доказів щодо можливості забезпечення такого спілкування, з дотриманням перш за все якнайкращих інтересів дитини, позивач не позбавлений права звернутися з позовом про визначення порядку спілкування з дитиною. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, суд в порядку ст.141 ЦПК України не вбачає підстав щодо стягнення сплачених [PERSON] судових витрат. На підставівикладеного,

Outcome: dismissed