Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

12.11.2021 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку та визнання її предметом іпотеки. Свої вимоги мотивує тим, що 30.05.2008 року [PERSON] уклав з закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (в подальшому назву змінено на публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», після чого на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») договір іпотеки №DNY0GK0000000002. Іпотекою забезпечено виконання зобов`язань відповідача за кредитним договором №DNY0GK0000000002 від 30.05.2008 року з повернення отриманого кредиту, сплати відсотків та здійснення інших платежів, передбачених умовами кредитного договору. В порушення умов кредитного договору та норм закону (зокрема статей 526 та 530 ЦК України) відповідач не повертає отриманий кредит, не сплачує відсотки та інші, передбачені кредитним договором платежі. У зв`язку з цим станом на дату складання даного позову відповідач має наступну заборгованість за кредитним договором: - 87 860,91грн. заборгованість з повернення кредиту (вся сума заборгованості прострочена); - 137 356,22 грн. заборгованість зі сплати процентів (вся сума заборгованості прострочена); - 24 088,42 грн. заборгованість зі сплати комісії (вся сума заборгованості прострочена); - 86 3530,20 грн. пеня. З урахуванням викладених обставин у позивача виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки, проте реалізації даного права заважають наступні обставини. Пунктом 35.6 договору іпотеки на відповідача покладено обов`язок зареєструвати предмет іпотеки в реєстрі прав власності на нерухоме майно та отримати акт про право власності на земельну ділянку. Відповідач не виконав свого обов`язку за договором іпотеки, а саме не отримав державного акту на право власності на земельну ділянку, а також не зареєстрував право власності на земельну ділянку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На підставі вищевикладеного позивач просить визнати земельну ділянку площею 0,0539 га за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 1211600000:03:096:0029, такою, що належить [PERSON] , а також визнати вищезазначену земельну ділянку предметом іпотеки за договором іпотеки від 30.05.2008 року, укладеним [PERSON] з закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Романенко Станіславом Олександровичем і зареєстрованим в реєстрі за №779. Ухвалою про відкриття провадження від 11.01.2022 року вказану позовну заяву прийнято до\~свого провадження\~та відкрито\~провадження\~по\~справі за правилами загального позовного провадження. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. До суду повернувся конверт з копією зазначеної ухвали, як не вручений у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою (а.с.121). Ухвала про відкриття провадження у відповідності до ч. 8 ст. 128, ч. 1 ст. 131 ЦПК України, вважається доставленою. Ухвалою суду від 13.12.2023 року закрито підготовче провадження по справі; призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судове засідання Відповідач [PERSON] не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем реєстрації (а.с.117). До суду повернувся конверт з судовою повісткою про виклик до суду, як не вручений у зв`язку відсутністю адресата за вказаною адресою. Судова повістка вручена відповідно до п.1 ч.8\~ст. 128 ЦПК України. Заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Згідно ч.1\~ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд на підставіст.280\~ЦПК\~України розглянув справу заочно. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 30.05.2008 між акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (в подальшому назву змінено на публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», після чого на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та [PERSON] укладений кредитний договір №DNY0GK0000000002, за умовами якого останньому надано кредит в сумі 94802,50 грн. на наступні цілі: у розмірі 80000,00 грн. на придбання нерухомості, у розмірі 2400,00 грн. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 727,50 грн. страхування майна, 400,00 грн. особисте страхування, а також 11275,00 грн. на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,67% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,04 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2. даного договору. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] 30.05.2008 року уклали договір іпотеки №DNY0GK0000000002. Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: а саме: будинок загальною площею 55,00 кв.м., житлова площа 27,60 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.35.4 Договору іпотеки, у відповідності до ст. 6 Закону України "Про іпотеку", іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку площею: 0,0539 га (кадастровий номер 1211600000:03:096:0029). На момент укладення договору іпотеки між сторонами спірна земельна ділянка не була оформлена за відповідачем. Через неналежне виконання позичальником кредитних зобов`язань, станом на дату складання даного позову відповідач має наступну заборгованість за кредитним договором: - 87860,91грн. заборгованість з повернення кредиту (вся сума заборгованості прострочена); - 137356,22 грн. заборгованість зі сплати процентів (вся сума заборгованості прострочена); - 24088,42 грн. заборгованість зі сплати комісії (вся сума заборгованості прострочена); - 863530,20 грн. пеня. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.09.2021 №277336248 зареєстровано право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа (кв.м): 55,0 житлова площа (кв.м): 27,6, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відсутність реєстрації права власності на земельну ділянку за [PERSON] підтверджується витягом інформації з державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. За змістом статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Нерухоме майно (нерухомість) - це земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці і невід`ємно пов`язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Статтею 1 та частиною першою статті 5 Закону України "Про іпотеку" визначено, що предметом іпотеки є об`єкти нерухомого майна та об`єкти, які прирівнюються до таких цим законом, до них, зокрема, віднесено: земельні ділянки, будівлі, споруди, підприємство як майновий комплекс, житлові будинки, квартири, дачі, садові будинки, гаражі, об`єкт незавершеного будівництва, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому, право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об`єкт нерухомого майна. Об`єкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки лише за таких умов: - майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; - нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; - воно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Підстави та умови передачі в іпотеку земельної ділянки при передачі в іпотеку будівлі чи споруди визначені частинами четвертою та п`ятою статті 6 Закону України "Про іпотеку", якщо: будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом з будівлями (спорудами), які на ній розташовані. Це положення Закону України "Про іпотеку" узгоджується із визначеним у статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України загальним принципом, за яким визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на житловий будинок, будівлю чи споруду. За змістом статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно зі статтею 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю чи споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю чи споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі чи споруди, якщо інше не передбачене у договорі відчуження будівлі або споруди. Водночас, відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При переході права власності на будівлю чи споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Аналізуючи зазначені положення норм матеріального права, Верховний Суд України у постановах від 13 квітня 2016 року у справі№6-253цс16 та від 12 жовтня 2016 року у справі№6-2225цс16 дійшов таких висновків: "положення статті 377 ЦК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість"; "при цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі№466/1875/14-ц (провадження№61-37171 св18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі№689/26/17 (провадження№14-47цс20) не встановлено правових підстав для відступу від наведених висновків. Згідно з підпунктом г пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року№7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частину могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених, відповідно, відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року№997-У і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах. встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України в редакції Закону України від 05 листопада 2009 року№1702-УІ. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року викладено такі правові висновки про тлумачення статей 5 та 6 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин): - іпотека як право на чужу річ поширюється на конкретну індивідуально визначену річ, що визначена в договорі; - існують такі окремі об`єкти цивільних прав, як земельна ділянка і об`єкт незавершеного будівництва, який зведений на цій ділянці. Унаслідок цього відбувається окреме регулювання іпотеки земельної ділянки та визначення, за яких випадків об`єкт незавершеного будівництва, який зведений на цій ділянці, буде предметом іпотеки; - частина п`ята та шоста статті 6 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регулювали правовідносини щодо передачі в іпотеку земельної ділянки, на якій вже були розташовані будівлі чи об`єкт незавершеного будівництва на момент укладення договору іпотеки. У такому разі предметом іпотеки були і будівлі (споруди) чи об`єкт незавершеного будівництва; - учасники цивільних відносин за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин, як договір могли встановити в договорі іпотеки, що іпотека поширюватиметься й на будівлю (споруду) чи об`єкт незавершеного будівництва, що будуть збудовані після укладення договору іпотеки. У випадку відсутності такої вказівки в договорі іпотеки, що іпотека поширюватиметься й на будівлю (споруду) чи об`єкт незавершеного будівництва, що будуть збудовані після укладення договору іпотеки, підстави для поширення іпотеки на такі об`єкти відсутні. Таким чином, за змістом положень договору сторони визначили предметом іпотеки не тільки домоволодіння, а і земельні ділянки, на яких воно розташоване. Такі положення договору узгоджуються з вимогами статей 1,5 та 6 Закону України "Про іпотеку" та не суперечать змісту поняття "домоволодіння". Так, відповідно до пункту 1.1 Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 18 квітня 2005 року№95, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, домоволодіння - це житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved