Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Позивачка зазначає, що сімейне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, відмінність поглядів на життя у шлюбі. Фактичні шлюбні відносини припинені. Між подружжям втрачені почуття любові та поваги один до другого. Позивачка просить суд розірвати шлюб, після розірвання шлюбу просить залишити їй дошлюбне прізвище, та стягнути з відповідача судовий збір та витрати за надання правової допомоги. Позивачка не з`явилася в судове засідання, та згідно поданої заяви просить справу розглядати без її участі, позов підтримує. Відповідач не з`явився в судове засідання. Згідно до поданої заяви позов визнає та просить справу розглядати без його участі.\~ \~ Суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості розгляду справи без участі сторін. Дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог суд вважає,\~ що позов підлягає до часткового задоволення. В ч. 1 ст. 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Стаття 24 СК України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Отже, однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу. Зокрема особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Стаття 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Однією із основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, зокрема, особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. \~Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. Як встановлено в судовому засіданні, сторони мають різні характери, різні погляди на життя, позивачка не бажає надалі проживати разом з відповідачем. Тому суд дійшов висновку, що сім`я існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, що має істотне значення. Підстав для надання сторонам строку на примирення суд не вбачає. Виходячи з положень ст. ст. 110,\~112 СК України, а також того, що особа має право вільно вирішувати питання щодо розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин суд вважає, що у цій частині позов підлягає до задоволення. Статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, при розірванні шлюбу особа, яка змінила прізвище при державній реєстрації шлюбу, визначає для себе чи далі іменуватися цим прізвищем або відновити дошлюбне прізвище. З огляду на те, що позивачка заявила про зміну свого прізвища на дошлюбне у рішенні суду має бути зазначено про вибір позивачкою прізвища після розірвання шлюбу. Щодо розподілу судових витрат. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. За частиною першою, третьою статті 59 Основного Закону України кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура. Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Реалізуючи своє право на отримання професійної правничої допомоги позивачка звернулася до адвокатського бюро "Якубець та партнери". До матеріалів справи був долучений ордер на надання правничої (правової) допомоги. Повнота та належність виконання зобов`язань за договором про надання правової допомоги підтверджується складеним та підписаним сторонами актом передачі-прийняття наданої правової допомоги, за змістом якого сторони визначили вид наданої правової допомоги, детальний її опис та обсяг, а також засвідчили відсутність у сторін договору будь-яких заперечень та зауважень з приводу його виконання. Вартість правової допомоги та порядок її оплати сторонами має бути зазначено в договорі. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Саме такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19. Однак, суду не було надано ні договору про надання правової допомоги, ні акту передачі-прийняття наданої правової допомоги, ні детального обсягу та опису робіт, ні будь-яких квитанцій, які б могли підтвердити понесені витрати. Тому, що стосується вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь понесених витрат на правову допомогу у розмірі 2 000 грн. суд вважає такими, що не підлягають задоволенню. Доказів про фактично понесені витрати на правову допомогу суду не були надані. Тому суд не вбачає підстав для задоволення цієї вимоги - стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 2 000 грн. Відповідно до змісту ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд також враховує положення ст. 142 ЦПК України, згідно якої у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову За наведеного наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки 1/2 частини сплаченого судового збору. Позивачці слід повернути 1/2 частину сплаченого нею судового збору в порядку ст. 142 ЦПК України.

Outcome: approved