Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до ФОП [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що 07 березня 2016 року між ним та ФОП [PERSON] було укладено договір комісії № КВ-0000001. 28 травня 2017 року між ним та ФОП [PERSON] було укладено договір комісії № КВ-0000002. Відповідно до п. 1.1. зазначених договорів комісіонер зобов`язується від свого імені, за дорученням комітента вчинити за комісійну плату реалізацію товарно-матеріальних цінностей, що належать комітенту, в асортименті, за цінами та у кількості, що визначені у Актах прийому-передачі. Пунктом 10.5 договорів передбачено, що комісіонер відповідає перед комітентом за втрату, недостачу або пошкодження товарно-матеріальних цінностей комітента, які знаходяться у нього, в повному обсязі вартості, вказаної у акті прийому-передачі. У розділі 5 договору комісії № КВ-0000001 сторони погодили, що цей договір вступає в силу з дня підписання його уповноваженими особами обох сторін та діє до 01 серпня 2017 року. По закінченні вищезазначеного терміну умови договору продовжують діяти стосовно всіх товарно-матеріальних цінностей, які до цього моменту знаходяться на комісії і розрахунок за якими не завершено. У розділі 5 договору комісії № КВ-0000002 сторони погодили, що цей договір вступає в силу з дня підписання його уповноваженими особами обох сторін та діє до 01 серпня 2018 року. По закінченні вищезазначеного терміну умови договору продовжують діяти стосовно всіх товарно-матеріальних цінностей, які до цього моменту знаходяться на комісії і розрахунок за якими не завершено. На виконання умов договору комісії № КВ-0000001 відповідно до Акту приймання-передачі (Акт № 1) та Акту приймання-передачі від 07 квітня 2016 року позивачем було передано відповідачу перелік товарів. На виконання умов договору комісії № КВ-0000002 відповідно до Акту приймання-передачі від 28 травня 2017 року позивачем було передано відповідачу перелік товарів. Відповідно до зазначених актів претензій щодо кількості або якості переданого товару комісіонером не заявлено. Деякі товари були реалізовані відповідачем. Залишок товарів залишився на реалізації у відповідача. У договорі комісії від 28 травня 2017 року у вартість товару була включена комісійна плата у розмірі 35 %, тому загальна сума буде складати: 88987 - 35 % (31145,45) = 57841,55. Разом вартість товару за двома договорами становить 147974 гривні 05 копійок (90132,50 + 57841,55 = 147974,05). Таким чином, умови договорів продовжують діяти щодо товарів, що залишились на реалізації у відповідача. Відповідно до п. 3.1.5. договорів комісіонер зобов`язаний в разі вимоги комітента про повернення нереалізованого товару у 7-денний термін повернути комітенту всі товарно-матеріальні цінності, одержані за договором комісії, що не реалізовані покупцям на дату отримання цієї вимоги. 30 березня 2020 року він направив на адреси місця проживання та місця здійснення господарської діяльності відповідача претензії/вимоги про повернення нереалізованого товару або відшкодування його вартості за договорами комісії. 15 травня 2020 року він повторно направив на адреси відповідача претензії/вимоги про повернення нереалізованого товару або відшкодування його вартості за договорами комісії. Відповідач 03 квітня 2020 року та 19 травня 2020 року отримала зазначені претензії, проте в порушення вимог п. 3.1.5. договорів взятих на себе зобов`язань не виконала, претензії залишила без реагування. Нереалізований товар, який перелічений у претензіях, не повернутий та не відшкодована його вартість. Пунктом 10.3 договорів комісії визначено, що за порушення грошових зобов`язань винна сторона сплачує постраждалій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період порушення винною стороною, від суми невиконання грошового зобов`язання за кожен день порушення. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ФОП [PERSON] на його користь основну заборгованість у розмірі 147974 гривні 05 копійок, пеню у сумі 4217 гривень 22 копійки, три проценти річних в сумі 741 гривні 89 копійок. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року залишено без задоволення клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2021 року у справі призначено судову експертизу. Постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2021 року залишено без змін. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги та викладене у відповіді на відзив, просили задовольнити позов у повному обсязі. Зазначили, що надана стороною відповідача копія Акту викупу частини товару від 11 квітня 2016 року по договору комісії № КВ-0000001 є підробленим документом. Насправді цей акт між сторонами не укладався, товар не викуповувався та готівкові кошти позивачем не отримувалися. Надані відповідачем розписки щодо отримання грошових коштів позивачем такою містять підроблений підпис [PERSON] . Дійсні розрахунки між сторонами містяться в актах приймання-передачі за договорами. Крім того, платежі, здійснені відповідачем 31 грудня 2017 року на суму 1000 гривень та 13 квітня 2018 року на суму 4000 гривень, не мають жодного відношення до оплати за проданий товар, оскільки це є поверненням отриманої відповідачем у 2017 році позики. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (т. 2, а.с. 105). У матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву відповідача, з якого вбачається, що вона просить відмовити в задоволенні позову (т. 1, а.с. 35-45). Зазначено, що між нею та позивачем дійсно був укладений договір комісії № КВ-0000001 від 07 березня 2016 року. Загальна вартість прийнятого товару за договором становила 123031 гривню 25 копійок. Сторони договору погодили, що комісійна плата комісіонера за реалізовані цінності становить 35 % від рекомендованої роздрібної ціни цих цінностей. Таким чином, після реалізації всього товару вона мала отримати кошти на загальну суму 79970 гривень 32 копійки. 11 квітня 2016 року між сторонами був укладений Акт викупу частини товару до договору комісії від 07 березня 2016 року, відповідно до якого комісіонер викупив частину товару у комітента відповідно до переліку та передав комітенту готівкові кошти у сумі 48113 гривень 33 копійки. Таким чином, позивач мав отримати та отримав від неї грошові кошти за реалізацію товарно-матеріальних цінностей, що залишились на реалізацію, у розмірі 31856 гривень 99 копійок (123031,25 - 35 % = 79970,32 - 48113,33 = 31856,99). На виконання умов договору комісії № КВ-0000001 нею було перераховано на банківську катку позивача 9912 гривень. Крім того, нею передавались грошові кошти позивачу під розписку в сумі 22225 гривень. Таким чином, розрахунки на весь реалізований товар за договором № КВ-0000001 виконані в повному обсязі та весь товар реалізований, то стягнення заборгованості за цим договором є безпідставним. Крім того, між сторонами було укладено договір комісії № КВ-0000002 від 28 травня 2017 року. На виконання умов цього договору між сторонами було укладено Акт прийому-передачі товару від 28 травня 2017 року, відповідно до якого комісіонер прийняв від комітента товар на реалізацію відповідно до переліку, загальною вартістю 115877 гривень. Таким чином, позивач мав отримати та отримав від неї грошові кошти за реалізацію товарно-матеріальних цінностей, що залишились на реалізацію, у розмірі 75320 гривень 05 копійок (115877 - 35 % = 75320,05). На виконання умов договору комісії № КВ-0000002 нею було перераховано на банківську катку позивача 44874 гривні. Крім того, нею передавались грошові кошти позивачу під розписку в сумі 33200 гривень. Таким чином, розрахунки на весь реалізований товар за договором № КВ-0000001 виконані в повному обсязі та весь товар реалізований, то стягнення заборгованості за цим договором є безпідставним. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 07 березня 2016 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір комісії № КВ-0000001 (т. 1, а.с. 9-10). 28 травня 2017 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір комісії № КВ-0000002 (т. 1, а.с. 13-14). Стороною відповідача факт укладення вказаних договорів комісії не заперечується, що підтверджується текстом відзиву на позовну заяву. Відповідно до п. 1.1. зазначених договорів комісіонер зобов`язується від свого імені, за дорученням комітента вчинити за комісійну плату реалізацію товарно-матеріальних цінностей, що належать комітенту, в асортименті, за цінами та у кількості, що визначені у Актах прийому-передачі. Пунктом 10.5 договорів передбачено, що комісіонер відповідає перед комітентом за втрату, недостачу або пошкодження товарно-матеріальних цінностей комітента, які знаходяться у нього, в повному обсязі вартості, вказаної у акті прийому-передачі. У розділі 5 договору комісії № КВ-0000001 сторони погодили, що цей договір вступає в силу з дня підписання його уповноваженими особами обох сторін та діє до 01 серпня 2017 року. По закінченні вищезазначеного терміну умови договору продовжують діяти стосовно всіх товарно-матеріальних цінностей, які до цього моменту знаходяться на комісії і розрахунок за якими не завершено. У розділі 5 договору комісії № КВ-0000002 сторони погодили, що цей договір вступає в силу з дня підписання його уповноваженими особами обох сторін та діє до 01 серпня 2018 року. По закінченні вищезазначеного терміну умови договору продовжують діяти стосовно всіх товарно-матеріальних цінностей, які до цього моменту знаходяться на комісії і розрахунок за якими не завершено. На виконання умов договору комісії № КВ-0000001 відповідно до Акту приймання-передачі від 07 березня 2016 року та Акту приймання-передачі від 07 квітня 2016 року позивачем було передано відповідачу перелік товарів (т. 1, а.с. 11, 12). На виконання умов договору комісії № КВ-0000002 відповідно до Акту приймання-передачі від 28 травня 2017 року позивачем було передано відповідачу перелік товарів (т. 1, а.с. 15). Зазначені акти підписані сторонами та претензій щодо кількості або якості переданого товару комісіонером не заявлено. Сторона відповідача, заперечуючи заявлені позовні вимоги, у відзиві на позов зазначає про те, що 11 квітня 2016 року між сторонами був укладений Акт викупу частини товару до договору комісії від 07 березня 2016 року, відповідно до якого комісіонер викупив частину товару у комітента відповідно до переліку та передав комітенту готівкові кошти у сумі 48113 гривень 33 копійки. Таким чином, позивач мав отримати та отримав від неї грошові кошти за реалізацію товарно-матеріальних цінностей, що залишились на реалізацію, у розмірі 31856 гривень 99 копійок (123031,25 - 35 % = 79970,32 - 48113,33 = 31856,99). На виконання умов договору комісії № КВ-0000001 нею було перераховано на банківську катку позивача 9912 гривень. Крім того, нею передавались грошові кошти позивачу під розписку в сумі 22225 гривень. На виконання умов договору комісії № КВ-0000002 від 28 травня 2017 року між сторонами було укладено Акт прийому-передачі товару від 28 травня 2017 року, відповідно до якого комісіонер прийняв від комітента товар на реалізацію відповідно до переліку, загальною вартістю 115877 гривень. Таким чином, позивач мав отримати та отримав від неї грошові кошти за реалізацію товарно-матеріальних цінностей, що залишились на реалізацію, у розмірі 75320 гривень 05 копійок (115877 - 35 % = 75320,05). На виконання умов договору комісії № КВ-0000002 нею було перераховано на банківську катку позивача 44874 гривні. Крім того, нею передавались грошові кошти позивачу під розписку в сумі 33200 гривень. Таким чином, розрахунки на весь реалізований товар за договорами комісії виконані в повному обсязі та весь товар реалізований, то стягнення заборгованості за цим договором є безпідставним. Сторона позивача, заперечуючи доводи відповідача, вказує на те, що надана стороною відповідача копія Акту викупу частини товару від 11 квітня 2016 року по договору комісії № КВ-0000001 є підробленим документом. Насправді цей акт між сторонами не укладався, товар не викуповувався та готівкові кошти позивачем не отримувалися. Надані відповідачем розписки щодо отримання грошових коштів позивачем такою містять підроблений підпис [PERSON] . Дійсні розрахунки між сторонами містяться в актах приймання-передачі за договорами. Крім того, платежі, здійснені відповідачем 31 грудня 2017 року на суму 1000 гривень та 13 квітня 2018 року на суму 4000 гривень, не мають жодного відношення до оплати за проданий товар, оскільки це є поверненням отриманої відповідачем у 2017 році позики. У зв`язку з цим, позивачем було подано до суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2021 року у справі призначено судову експертизу. Експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз неодноразового направлялись клопотання про надання додаткових матеріалів, зокрема, оригіналів досліджуваних документів, а саме: акту викупу частини товару від 11 квітня 2016 року до договору комісії № КВ-0000001 від 07 березня 2016 року та аркуші записної книжки, в яких є запис «Расчеты Кравец» (т. 2, а.с. 14, 22). 30 грудня 2022 року експерти Київського науково-дослідного інституту судових експертиз повернули до суду справу з повідомленням про неможливість надання висновку судової почеркознавчої експертизи від 22 грудня 2022 року (т. 2, а.с. 34-35). З цього повідомлення вбачається, що причиною неможливості надання висновку є не виконання клопотань експертів щодо надання оригіналів досліджуваних документів. Вбачається, що відповідачем не виконано вимогу експертів щодо надання документів, необхідних для проведення дослідження та надання висновку судової експертизи. Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Враховуючи невиконання стороною відповідача вимог експертів та положення ст. 109 ЦПК України, суд вважає за необхідне визнати факт того, що підписи, які містяться в Акті викупу частини товару до Договору комісії № КВ-0000001 від 07 березня 2016 року та на аркушах записної книжки на сторінках, де зазначено «Расчеты Кравец», виконані не [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Стороною відповідача будь-яких належних доказів на спростування доводів позивача суду не надано. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до п. 3.1.5. договорів комісіонер зобов`язаний в разі вимоги комітента про повернення нереалізованого товару у 7-денний термін повернути комітенту всі товарно-матеріальні цінності, одержані за договором комісії, що не реалізовані покупцям на дату отримання цієї вимоги. 30 березня 2020 року позивач направив на адреси місця проживання та місця здійснення господарської діяльності відповідача претензії/вимоги про повернення нереалізованого товару або відшкодування його вартості за договорами комісії (т. 1, а.с. 16-17). 15 травня 2020 року позивач повторно направив на адреси відповідача претензії/вимоги про повернення нереалізованого товару або відшкодування його вартості за договорами комісії (т. 1, а.с. 20-21). З позову вбачається, що відповідач 03 квітня 2020 року та 19 травня 2020 року отримала зазначені претензії (т. 1, а.с. 19, 22), проте в порушення вимог п. 3.1.5. договорів взятих на себе зобов`язань не виконала, претензії залишила без реагування. Нереалізований товар, який перелічений у претензіях, не повернутий та не відшкодована його вартість. Відповідач, не передавши у визначений строк товар, порушила вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Таким чином, стягненню з відповідача підлягає загальна сума заборгованості за двома договорами комісії в розмірі 147974 гривні 05 копійок. Позивач також просить суд стягнути з відповідача пеню у сумі 4217 гривень 22 копійки. Пунктом 10.3 договорів комісії визначено, що за порушення грошових зобов`язань винна сторона сплачує постраждалій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період порушення винною стороною, від суми невиконання грошового зобов`язання за кожен день порушення. Розрахунок суми пені наданий стороною позивача суду і відповідає вимогам закону (т. 1, а.с. 5). Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку пені відповідачем суду не надано. Зокрема, не надано інший розрахунок, який би спростовував нарахування позивача. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає нарахована пеня у сумі 4217 гривень 22 копійки. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь три проценти річних в сумі 741 гривні 89 копійок. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Термін прострочення складає 61 день за період з 03 квітня 2020 року по 04 червня 2020 року. Отже, сума трьох процентів річних за цей період складає 741 гривні 89 копійок (147974,05 х 0,03 = 4439,22 : 365 = 12,16 х 61 = 741,89). Розрахунок зазначеної суми наданий суду і відповідає вимогам закону (т. 1, а.с. 5). Відповідачем будь-яких доказів на спростування доводів та розрахунку позивача суду не надано. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає нараховані три проценти річних в сумі 741 гривні 89 копійок. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та на підставі статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 1529 гривень 34 копійки. Позивач також просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 9500 гривень. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази. 19 березня 2020 року між АО «Домінус Літіс» та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги № 19/03 (т. 1, а.с. 23). Крім того, у матеріалах справи міститься додаток № 1 до договору від 19 березня 2020 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Позднякова П.В., ордер від [PERSON] на адвоката Позднякова П.В., меморіальний ордер від 20 березня 2020 року (призначення платежу - адвокатські послуги згідно договору про надання правової допомоги № 19/03 від 19 березня 2020 року) (т. 1, а.с. 23-26). Згідно з частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Стороною відповідача не заявлялося клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. За таких обставин, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 9500 гривень з відповідача на користь позивача підлягає задоволенню. Позивач 17 квітня 2023 року подав до суду заяву про збільшення судових витрат, в якій просив стягнути з відповідача витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи у сумі 12270 гривень 05 копійок (т. 2, а.с. 49). Разом з тим, зазначена вимога задоволенню не підлягає, оскільки судова експертиза, призначена ухвалою суду за клопотанням позивача, проведена не була, що підтверджується повідомленням про неможливість надання висновку судової почеркознавчої експертизи від 22 грудня 2022 року (т. 2, а.с. 34-35).

Outcome: approved