Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-16 00:00:00

Позивач у лютому 2021 року звернулася до Оболонського районного суду з позовною заявою до [PERSON] , яка є правонаступником відповідача [PERSON] , який помер [INFO] , про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 2008 позивач проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Після операції у 2012 році здійснювала за ним постійний догляд, допомагала йому у побуті, годувала, купувала ліки та їжу, оскільки за станом здоров`я [PERSON] потребував постійного догляду та сторонньої допомоги. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] , акцій ПАТ «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний», а також іншого майна. Вказану спадщину позивач вважала фактично прийнятою, оскільки станом на час відкриття спадщини вона проживала зі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де й залишилась проживати після смерті останнього, робила ремонт, сплачувала за комунальні послуги. Вона здійснювала поховання [PERSON] . Після смерті [PERSON] у неї значно погіршився стан здоров`я, розпочалася депресія, вона майже не виходила з квартири та не виявляла інтересу до життя. Через загострення хронічних хвороб, тривале лікування, похилий вік та скрутне матеріальне становище вона не звернулася до нотаріуса у шестимісячний строк, визначений законом для прийняття спадщини. 15.11.2019 позивач звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бродського В.В. вих. № 181/02/14 від 29.11.2019 її повідомлено про прийняття рішення про відкладення вчинення нотаріальної дії, а саме: видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що її заява подана після спливу строку, визначеного законом для прийняття спадщини, а також не надано документів, що підтверджують родинний зв`язок зі спадкоємцем, роз`яснено право у судовому порядку встановити факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визначення черги спадкування. У грудні 2019 року позивач звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21.02.2020 відмовлено у відкритті окремого провадження за заявою [PERSON] , заінтересована особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бродський Валерій Володимирович, про встановлення факту проживання однією сім`єю, на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України. У подальшому, через загострення хронічних захворювань, похилий вік та скрутне матеріальне становище, початок світової пандемії COVID-19 та карантину, вона не змогла завершити усі необхідні дії для прийняття спадщини. Усі вказані обставини стали для неї об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] . У зв`язку з наведеним позивач змушена звернутися до суду з вказаним позовом, у якому просить: 1) встановити факт її проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу зі [PERSON] , який помер [INFO] ; 2) визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Ухвалою судді від 26.02.2021 позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. Ухвалою судді від 09.04.2021 продовжено [PERSON] строк для усунення недоліків та визначено їй остаточний строк для подання заяви на усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді від 20.04.2021 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 28.09.2021 занесеною до протоколу судового засідання, замінено первісного відповідача - Київську міську раду, на належного - [PERSON] . 29.11.2021 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Зазначив, що померлий [PERSON] був його рідним дядьком, дітей та дружини не мав, заповіту не залишив. [PERSON] була знайома зі [PERSON] , проте спільно з ним не проживала та не перебувала у фактичних сімейних відносинах. Реєстрацією смерті [PERSON] та питаннями щодо його поховання фактично займалась його дружина [PERSON] , яка діяла на підставі оформленої ним довіреності, оскільки він сам з 2017 року має ряд захворювань і не може вільно пересуватися. Дружині допомагали дочка двоюрідної сестри [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] та її подруга [PERSON] . Свідоцтво про смерть [PERSON] залишила останнім для отримання грошової допомоги на поховання, які й отримали вказану допомогу. Будучи спадкоємцем другої черги за правом представлення 21.03.2019 він звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бродського В.В. з заявою про прийняття спадщини, за якою було відкрито спадкову справу після смерті [PERSON] 10.12.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродського В.В. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що ним не було надано правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07.10.2020 у справі № 756/2440/20 за ним визнано право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] , що раніше належала померлому [INFO] [PERSON] . З березня 2019 року всі витрати на утримання вказаної квартири несе він. Під час відвідування належної йому на праві власності квартири у січні 2021 року з`ясувалося, що у квартирі мешкає невідомий чоловік, який поміняв вхідні замки на дверях з дозволу [PERSON] та [PERSON] . Також у квартирі були відсутні меблі та речі [PERSON] . У зв`язку з цим було викликано поліцію та внесено відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. 17.02.2021 [PERSON] у телефонній розмові повідомила, що вважає себе цивільною дружиною [PERSON] , а тому претендує на його спадщину. Позивач не є такою, що фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , оскільки на час відкриття спадщини була зареєстрована за іншою адресою: [ADDRESS] , про що і зазначила у заяві про прийняття спадщини, з якою у листопаді 2019 року звернулася до приватного нотаріуса. Натомість, він як спадкоємець другої черги за правом представлення прийняв спадщину у визначений законом строк та набув право власності на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] . Розпорядженням керівника Оболонського районного суду м. Києва №33 від 19.05.2022 цивільну справу № 756/3003/21, відповідно до пункту 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено до повторного автоматизованого розподілу. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 19.05.2022 вищезазначена цивільна справа передана судді Тихій О.О. Ухвалою від 24.05.2022 суддею Оболонського районного суду м. Києва Тихою О.О. цивільну справу прийнято до свого провадження. Ухвалою суду від 09.08.2022, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду від 02.05.2023 провадження у справі зупинено до залучення у справі правонаступника [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 11.01.2024 провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 22.04.2024, занесеною до протоколу судового засідання, замінено відповідача [PERSON] на його правонаступника - [PERSON] . У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Повідомила, що у 2008 році вона познайомилась зі [PERSON] , з 2009 року почали жити разом у його квартирі за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, вона робила ремонт у квартирі. Шлюб не реєстрували, оскільки не вбачали у цьому потреби. У 2012 році [PERSON] зробили операцію, після якої він потребував сторонньої допомоги, яку вона йому надавала аж до смерті останнього. Заповіт [PERSON] не залишив, помер раптово від серцевої недостатності. Знайшла [PERSON] вона, коли повернулася вранці з роботи. Похованням займалися вона та [PERSON] , племінниця [PERSON] . Реєстрацією смерті займалася дружина [PERSON] - [PERSON] . Після смерті [PERSON] вчасно не зверталась до нотаріуса, оскільки була у депресивному стані, у зв`язку з його смертю, на цьому фоні у неї загострились хронічні захворювання, крім того, вважала спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] , фактично прийнятою, оскільки станом на час відкриття спадщини вона проживала з ним за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] ще приблизно один чи два місяці проживала у вказаній квартирі, потім туди заселився племінник, щоб робити у квартирі ремонт. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Пояснив, що [PERSON] був пропущений строк для звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, оскільки остання хворіла, потім на території України було запроваджено карантин у зв`язку з COVID-19, який також завадив вчасному зверненню до нотаріуса. Після звернення до нотаріуса, позивачу було повідомлено, що для отримання свідоцтва права на спадщину їй потрібно встановити факт їх спільного проживання зі [PERSON] , тому у грудні 2019 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з відповідною заявою, проте ухвалою суду від 21.02.2020 останній було відмовлено у відкритті окремого провадження на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України. Про існування вказаної ухвали позивач дізналась через пів року після її постановлення, після чого звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з вказаним позовом. Станом на час подання позову позивач проживала у квартирі [ADDRESS] , а після того як [PERSON] набув право власності на квартиру, вимушена була переїхати у свою квартиру, проте продовжувала сплачувати комунальні послуги. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, у задоволенні позову просив відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Зазначив, що [PERSON] , будучи спадкоємцем другої черги за правом представлення, прийняв спадщину після свого дядька - [PERSON] . У зв`язку з тим, що позивач не віддала йому документи на квартиру, він був змушений у судовому порядку визнавати за собою право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] . У той же час, [PERSON] не є спадкоємцем першої черги та навіть, у разі встановлення факту її спільного проживання зі [PERSON] , вона відносилася би до спадкоємців четвертої черги, а отже за умови наявності спадкоємця другої черги не набула права на спадкування. Питаннями щодо оформлення документів після смерті [PERSON] , а також щодо його поховання займались [PERSON] та [PERSON] , ховали за кошти, отримані як допомога на поховання та пенсії померлого. Вважає посилання позивача та її представника щодо пропущеного строку звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини надуманими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки позивач мала можливість звернутись до будь-якого нотаріуса з вказаною заявою, що вона й зробила, проте вже з порушенням строків. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бродський В.В., у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є двоюрідною племінницею померлого [PERSON] . Їй відомо, що її дядько проживав разом з позивачем приблизно з 2008 року за адресою: [ADDRESS] . Вона бувала у них у гостях раз на два місяці, привозила ліки, усі свята та дні народжень вони проводили разом, померлий [PERSON] та [PERSON] приходили до них у гості. Після смерті [PERSON] , дійсно, оформленням усіх документів займалась [PERSON] , дружина [PERSON] , проте, за життя дядька, вона жодного разу [PERSON] не бачила, не був він і на похоронах дядька. Ховали [PERSON] за спільні кошти її та [PERSON] , також вона отримала допомогу на поховання. Коли вона приїжджала у гості до дядька, то бачила там особисті речі та предмети гігієни [PERSON] . Їй не відомо, чи вели вони спільний бюджет. [PERSON] , допитана у якості свідка, у судовому засіданні пояснила, що є матір`ю чоловіка двоюрідної племінниці померлого [PERSON] - [PERSON] , а тому була знайома зі [PERSON] приблизно з 2003 року. Він часто навідувався до них у гості. Приблизно з 2008 року [PERSON] почав проживати однією сім`єю з [PERSON] , проте їй не відомо, чи реєстрували вони шлюб, але з цього часу на всіх святах вони були разом, жили дружно. Свідку не відомо, як був влаштований їх побут, чи вели вони спільне господарство, чи був у них спільний бюджет, тощо. Похованням [PERSON] займалися позивач та [PERSON] . Після похорон [PERSON] [PERSON] вона не бачила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою померлого [PERSON] . Зазначила, що з [PERSON] познайомилася ще у 1996 році, коли [PERSON] їх затопив, а [PERSON] робила їм ремонт. Також саме [PERSON] займалася заміною лічильника у квартирі [PERSON] . Приблизно 8-10 років назад під час установки лічильників свідок була у кварирі [PERSON] . Багато років [PERSON] та [PERSON] жили разом, він часто чекав її на вулиці з роботи. [PERSON] хворів, а коли раптово помер, його знайшла [PERSON] . Після смерті [PERSON] іноді бачила [PERSON] у коридорі будинку, на вулиці або на автобусній зупинці. [PERSON] , допитана у якості свідка, у судовому засіданні пояснила, що вона є рідною сестрою позивача. Зі [PERSON] вона познайомилась у 1997 році на дні народження [PERSON] . З 1998 року позивач зі [PERSON] стали проживати разом. У квартирі померлого [PERSON] вона булла, коли святкували день народження [PERSON] . Сестра доглядала за померлим, коли у нього були проблеми з ногою та йому зробили операцію. Після смерті [PERSON] усіма питаннями займалась [PERSON] та [PERSON] . Потім позивач захворіла на ковід, після смерті [PERSON] вона ще пару місяців пожила у його квартирі, а потім переїхала до себе у квартиру по [ADDRESS] , оскільки там треба було робити ремонт і до того ж квартирою почав цікавитися племінник померлого - [PERSON] . Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 30.01.2019, довідкою про причину смерті № 010-418 від 29.01.2019. Як вбачається з Витягу з карти виїзду швидкої медичної допомоги № 740 від 25.01.2019 свідком констатації лікарем біологічної смерті [PERSON] була [PERSON] . Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання № 00021994547 від 30.01.2019 видано на запит [PERSON] Свідоцтво про поховання № 6.19005К рег. № 1586-39550 від 06.03.2019 було отримано [PERSON] , про що зазначено у ньому. Договір-замовлення № 8.107643К на організацію та проведення поховання від 30.01.2019 та Договір-замовлення № 6.19005 К на організацію та проведення поховання від 06.03.2019 був укладений між Ритуальною службою СКП « Київський крематорій» та [PERSON] 21.03.2019 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бродського В.В. звернувся племінник померлого [PERSON] - [PERSON] з заявою про відкриття спадкової справи та прийняття спадщини за законом за правом представлення, на підставі якої 21.03.2019 була заведена спадкова справа № 06-2019 (номер у спадковому реєстрі 63935363). З Інформаційної довідки № КВ-2019 № 11493 від 25.03.2019, виданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації на запит приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бродського В.В., вбачається, що за [PERSON] на праві власності була зареєстрована квартира [ADDRESS] . Вказана інформація підтверджується копією ордеру на житлове приміщення серії Б № 36291від 04.10.1991 та свідоцтвом про право власності на житло від 29.12.2006, виданим згідно з розпорядженням № 3146. За адресою: [ADDRESS] , відповідно до листа Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 104-3384 від 11.04.2019, станом на 25.01.2019 був зареєстрований тільки [PERSON] , [INFO] . 07.08.2019 [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бродського В.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] . 07.10.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. [PERSON] повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що останнім не було подано документів, що підтверджують право власності померлого на вказану квартиру. У лютому 2020 року [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07.10.2020 у справі № 756/2440/20, яке набрало законної сили 07.11.2020, за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] , що раніше належала померлому [INFO] [PERSON] . 05.03.2021 за заявою [PERSON] внесені відомості до ЄРДР № 12021105050000918 за попередньою кваліфікацією ст. 356 КК України за фактом самоуправства відносно його власності, а саме: квартири [ADDRESS] . 15.11.2019 позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харкавої О.В. з заявою про прийняття спадщини, яка була зареєстрована в реєстрі за № 1900. Вказана заява була направлена на адресу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бродського В.В. Листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бродського В.В. № 181/02/14 від 29.11.2019 позивача [PERSON] повідомлено про прийняття рішення про відкладення вчинення нотаріальної дії, а саме: видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що її заява подана після спливу строку, визначеного законом для прийняття спадщини, а також останньою не надано документів, що підтверджують родинний зв`язок зі спадкоємцем. За змістом частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У той же час, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо. Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України). У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, лише у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, він вирішується в порядку позовного провадження . Вирішуючи вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21). Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому, принцип змагальності згідно ст.12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Даний принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У своїй постанові від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16 Верховний Суд зазначив, що обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Разом з тим, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, оскільки факт спільного проживання сам по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. При цьому факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів. Звертаючись з вказаним позовом, позивач зазначила, що понад десять років мешкала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з померлим [PERSON] , вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, відзначали свята у колі родичів, тощо. Проте, оцінюючі надані позивачем докази в обгрунтування заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вказаних обставин. Так, позивачем до позову додано правовстановлюючі документи на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] : ордер на жиле приміщення № 36291 серії Б від 04.10.1991; свідоцтво про право власності на житло від 29.12.2006; технічний паспорт на вказану квартру, проте вони самі по собі жодним чином не доводять того, що між позивачем та померлим [PERSON] мали місце усталені відносини, притаманні подружжю, а можуть лише свідчити про те, що позивач довгий час була знайома з померлим [PERSON] , бувала у його квартирі та мала доступ до речей останнього. Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 14375311 від 03.03.2021 позивач [PERSON] з 1988 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується відміткою у паспорті позивача серії [NUMBER] , виданому Харківським РУ ГУ МВС України в м. Києві. З наявних матеріалів справі убачається, що реєстрацією смерті [PERSON] займалася дружина [PERSON] , племінника померлого, - [PERSON] , а похованням - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про поховання, договорами-замовленнями на організацію та проведення поховання від 30.01.2019 та від 06.03.2019 Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначала про те, що [PERSON] допомагала їй у похованні [PERSON] , проте документального підтвердження такі показання свідка не мають. На підтвердження понесених витрат, пов`язаних з утриманням майна [PERSON] , а саме: квартири [ADDRESS] , позивачем надані квитанції від 07.09.2020 та 22.10.2020, які суд не приймає до уваги, оскільки вони охоплюють період вже після смерті [PERSON] , а отже не можуть свідчити про ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та спільні витрати по утриманню майна. Крім того, з вказаних квитанцій не вбачається, що комунальні послуги сплачені саме [PERSON] . Суд критично оцінює показання свідків про те, що позивач разом із померлим [PERSON] була присутня на родинних святах, оскільки сам факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між особами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 15.08.2019 року у справі № 588/350/15). Крім того, самі лише показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитаних у судовому засіданні, не можуть свідчити про факт спільного проживання [PERSON] зі [PERSON] однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання, оскільки мають дещо суперечливий характер, зокрема, у часі, з якого позивач з померлим почали житии разом, та не підтверджуються жодними іншими доказами у справі. Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16, відповідно до якої показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Суд не виключає того, що позивач та померлий [PERSON] були знайомі та більше того, могли перебувати у близьких стосунках, однак сам по собі факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки не може свідчити, що позивач та померлий [PERSON] проживали однією сім`єю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12.12.2019 у справі № 490/4949/17). З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що позивачем не надано достатніх об`єктивних доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, існування взаємних прав та обов`зків по відношенню один до одного, суд не вбачає підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивача [PERSON] зі [PERSON] , який помер [INFO] , а отже позовна заява в цій частині задоволенню не підлягає. Як зазначалось вище, суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, [PERSON] посилалася на те, що встановлення такого факту необхідно їй для отримання права на спадкування після смерті [PERSON] . У зв`язку з чим, також, позивачем заявлено ще одну позовну вимогу про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 цього ж Кодексу передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Частиною 1 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Статтею 1272 ЦК України встановлено, що у разі, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Отже, подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Суд враховує, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Законодавство не встановлює конкретний перелік поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини та такі причини оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи. Тобто суд, розглядаючи такі позови встановлює саму по собі наявність причин, що унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини, та оцінює їх з точки зору поважності. Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця при поданні заяви про прийняття спадщини. У будь-якому випадку для встановлення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, позивач має відноситися до кола спадкоємців померлого спадкодавця. Так, статтею 1258 ЦК України визначена черговість спадкування за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями цієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України). Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1266 ЦК України). Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. Таким чином, як було встановлено судом, [PERSON] як спадкоємець другої черги за правом представлення прийняв спадщину після смерті рідного дядька [PERSON] та на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07.10.2020 у справі № 756/2440/20, яке набрало законної сили, набув право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] , що належала спадкодавцю [PERSON] . За вказаних обставин, спадкоєці інших черг щодо майна померлого [PERSON] відповідно до вимог ст. 1258 ЦК України до спадкування не закликалися, оскільку спадщину прийняв [PERSON] - спадкоємець за законом другої черги за правом представлення. Таким чином, враховуючи, що судом відмовлено позивачу у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідно до статей 1261-1265 ЦК України [PERSON] не відноситься до жодної черги спадкоємців, вимоги позивача про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] задоволенню не підлягають. Крім того слід зазначити, що встановлення факту проживання [PERSON] зі [PERSON] однією сім`єю на час відкриття спадщини, без підстав для зміни черговості у спадкуванні, не має для позивача правового значення та не тягне за собою виникнення права на спадкування після смерті [PERSON] , оскільки спадщину після смерті останнього прийняв спадкоємець другої черги спадкування, усунувши від спадкування спадкоємців наступних черг. Тобто у данному випадку встановлення факту проживання однією сім`єю позивача [PERSON] зі [PERSON] не є фактом, що має юридичне значення, який може бути встановлений судом. Підстав для зміни черговості одержання права на спадкування [PERSON] після смерті [PERSON] судом не встановлено. До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 10.04.2019 у справі № 534/1894/15-ц. Враховуючи вищезазначене, оцінка поважності причин пропуску строку звернення позивача до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, існування об`єктивних та істотних перешкод для прийняття спадщини, судом не надається. Інші доводи учасників справи не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача, пов`язані з розглядом справи, суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed