Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

В жовтні 2023 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті батька - [PERSON] , позивачка 07.09.2009 року успадкувала частку вказаної квартири, іншу частку успадкувала її рідна сестра [PERSON] . В даній квартирі проживала разом з сином, [PERSON] , та сестрою з 19.02.2010 року. 13.09.2019 року знялася з реєстрації та переїхала до свого місця проживання, однак син продовжує проживати у вказаній квартирі, оскільки здійснює догляд за іншою співвласницею квартири. З 2009 року у квартирі також проживає відповідач, син її рідної сестри [PERSON] - [PERSON] . Останній в квартирі не зареєстрований, однак щодо його проживання власники не заперечували. Останній рік між нею, її сином та відповідачем почали виникати сварки, з вини відповідача. Оскільки [PERSON] не є ані власником квартири, ані користувачем, проживає в квартирі безпідставно, просить суд виселити останнього з квартири без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою судді від 03.01.2024 року прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено у справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09.02.2024 року за ініціативою суду залучено до участі у справі співвласника частки квартири [PERSON] у якості третьої особи. 19.02.2024 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Каращука В.Г., в якому останній вказує, що відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає, оскільки проживає за адресою: [ADDRESS] зі згоди співвласників квартири [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що мати відповідача - [PERSON] , відмовилася від своєї частки у спірній квартирі лише за умови, що її син [PERSON] буде постійно проживати у спадковій квартирі. Разом з цим, син позивачки - [PERSON] в спірному помешканні не проживає та не доглядає за [PERSON] . Відповідач піклується про [PERSON] , забезпечує продуктами харчування за свої кошти, готує їжу, надає допомогу. Конфлікти провокує позивач та її син. 28.02.2024 року представник позивачки - адвокат Кулініченко Г.В. подав до суду відповідь на відзив, в якій вказує, що [PERSON] не давала згоди на вселення відповідача до квартири, а інший співвласник не має права надавати таку згоду без урахування позиції позивача. Також, надання будь-якої допомоги відповідачем [PERSON] належними та допустимими доказами не підтверджено, а протиправна поведінка відповідача підтверджена постановами суду та повідомленнями правоохоронних органів. Відповідач є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , а тому зауваження щодо відсутності житла спростовані. Ухвалою суду від 27.03.2024 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач показала, що вона та [PERSON] успадкували в рівних частинах квартиру [ADDRESS] . Ще одна їх рідна сестра, матір відповідача, [PERSON] від спадщини відмовилась на їх користь. На разі їм відомо, що [PERSON] склала заповіт на користь відповідача. Останній вселився в квариру та постійно в ній проживає з 2009 року. Крім нього в квартирі проживає [PERSON] , яка за станом здоров`я потребує догляду та син позивача [PERSON] . Вона постійно не проживає, однак приїзджає надавати допомогу своїй сестрі Жанні. Порядок користування вказаним житлом між стороами склався по факту, вона з сестрою користується однією кімнатою, а її син і відповідач - іншою. Останнім часом між сторонами виникли неприязні відносини, вони сваряться, неодноразово викликали поліцію. Оскільки поведінка відповідача є неправомірною, він проживає в кварирі безпідставно, має інше житло просить позов задвольнити. Представник позивача доводи позову та позивачки підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач позов не визнав, зазначив, що він у вказаній квартирі народився, проживає майже все свідоме життя при цьому обидві співвласниці дали добровільну згоду на це і не заперечували щодо його проживання. Він здійснює догляд за тіткою [PERSON] , яка потребує цього в силу хвороби, готує їжу та забезпечує іншу її життєдіяльність оскільки самостійно вона це робити не може. Вона не бажає його виселення, між ними добрі стосунки, вона заповіла йому свою частку житла. Доводи позивача вважає надуманими, направленими на його виселення, оскільки він конфлікти та скандали не провокує на відміну від сина позивача. Зазначає, що тітка [PERSON] та її син постійно в квартирі не проживають, а лише навідуються до неї. Представник відповідача доводи [PERSON] підтримав та просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] до суду не з`явилась, подала заяву в якій зазначила, що заперечує проти виселення [PERSON] , який піклується про неї та здйснює догляд. Свідок [PERSON] показав суду, що він є сином позивачки, зареєстрований та переважно проживає у спірній квартирі. Відповідач, зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки, ображає їх з матір`ю, що робить їх життя у тспірному житлі нестерпним. Свідок [PERSON] - матір [PERSON] показала суду, що спірна кварира належала їх з позивачем і третьою особою батькам. В свій час вона відмовилась від спадщини на користь сестер, тоді між ними була домовленість, що [PERSON] лишить свою частку її сину. Він вселився в квартиру приблизно в 2009 році за згодою співвласників, оскільки їх сестра потребувала стороннього догляду який в основному і забезпечує її син протягом вказаного часу. Вони з позивачкою навідуються до кварири, допомагають, але основний тягар з догляду за [PERSON] лежить на відповідачу. Вислухавши сторони, їх представників, свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] в рівних частках, кожен , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно. У вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09.08.2023 року. Згідно довідки Управління обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.10.2023 року [PERSON] є співвласником (1/3 частка) квартири [ADDRESS] . Як вбачається з довідки Голови правління ОСББ «Хвиля Дніпровська» [PERSON] від 11.04.2024, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] з 2009 року зі згоди [PERSON] , яка є інвалідом з дитинства та потребує постійного догляду. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 9 Житлового кодексу (далі - ЖК) України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Враховуючи те, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям особи в процесі прийняття рішення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами. Так, [PERSON] - член сім`ї співвласника квартири за адресою: [ADDRESS] , є особою з інвалідністю І групи довічно, проживає тривалий час у вказаній квартирі та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб. Твердження позивача, що відповідач самоправно вселився до житлового приміщення, не заслуговують на увагу, оскільки останній проживає у спірній квартирі з 2009 року, правомірно та добросовісно нею користувався разом з позивачкою, яка до 2019 року була зареєстрованою та проживала разом з сином, сестрою та відповідачем у вказаній квартирі. Таким чином, судом не встановлено достатньої та пропорційної необхідності у захисті прав [PERSON] як співвласника частки житла, у якому вона не проживає та зареєстрована в будинку за адресою: [ADDRESS] , шляхом серйозного втручання у право відповідача на повагу до житла, яким він користується тривалий час. З огляду на характер родинних відносин між позивачкою і відповідачем (позивачка рідна тітка відповідача) та зважаючи на вказані у матеріалах справи обставини, позивач як до, так і після прийняття спадщини була обізнаною про право користування житлом відповідача, тобто могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості при прийнятті спадщини. Тому, за встановлених у справі обставин, у даному випадку виселення відповідача порушуватиме його право на повагу до житла, яке більше 15 років є його постійним місцем проживання відтак, суд у задоволенні позову відмовляє. Оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовив, виходячи із положень ст. 141 ЦПК України, підстави для вирішення питання розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed