Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

В позові йдеться про те, що 24 листопада 2007 року між сторонами було укладено шлюб. Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який є неповнолітнім та перебуває на утриманні позивача та проживає разом з нею. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що за останні роки стосунки між ними поступово погіршуються. Вони часто сперечаються через різні погляди на життя, між ними виникають сварки, що дуже погано впливає на стан дитини, а тому просить розірвати шлюб. Чоловік проживає окремо з 01.04.2023 року, фінансово не допомагає, лише обіцяє виправити ситуацію, щоб зберегти сім`ю. Фактично син повністю на її утриманні. Підтвердженням цьому є витяг про зареєстрованих у житловому будинку осіб. Таким чином, дитині, в усякому разі, повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку Дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі повинен бути адаптованим до сьогоднішніх витрат у грошовому еквіваленті. Зазначає, що син відвідує Жорнавську гімназії. Оплата за харчування, у зв`язку з відвідуванням школи, а саме: купівля їжі, напоїв на перерві становить біля 1000 грн. на місяць. Купівля одежі, взуття щомісячно становить біля 2000 грн. на місяць. Оплата батьківських внесків в школі щомісячно біля 500 грн.. Дитина часто хворіє, а тому лікування і купівля лікарських засобів становить біля 2000 грн. на місяць, коли дитина хворіє. Утримання дитини, а саме: забезпечення сина їжею, оплата комунальних послуг, оплата лікарських засобів для сина при хворобах, придбання одягу, взуття та й взагалі і деякі витрати на дозвілля дитини щомісячно становлять більше її заробітної плати. Звертає увагу, що вона - інвалід із дитинства, але незважаючи на це, вона змушена працювати, щоб забезпечити сина і себе. Вона працює медичною сестрою у КНП «Закарпатський обласний клінічний центр кардіології та кародіохірургії» . У селі зарекомендувала себе з гарної сторони, проживає з сином, її заробітна плата не дозволяє задовільнити потреби дитини в повному обсязі. Чоловік працює постійно на будівельних роботах, але офіційно не працевлаштований. З їхнього спільного життя вона знає, що його доходи біля 6000-10000 гривень в тиждень. А це в місяць - 24000-30000 гривень. Відповідач інших дітей не має, він працездатний, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому вважає, що він може сплачувати аліменти у розмірі твердої грошової суми у сумі 5000 гривень на місяць, адже прожитковий мінімум у відповідності до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» для дитини відповідного віку становить для дітей віком від 6 до 18 років 3196 гри». Але це є мінімум. А для всебічного морального, фізичного, духовного, гармонійного розвитку дитини їй потрібно більше, а тому просить суд винести рішення про стягнення з останнього аліментів на її користь на утримання сина у твердій грошовій сумів в розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги про розірвання шлюбу, залишення дитини проживати разом з нею, а також стягнення аліментів, підтримала в повному обсязі та просили такі задовольнити. Подала заяву через канцелярію суду, в якій просила її позовну вимогу щодо визначення місця проживання дитини залишити без розгляду та повернути їй сплачений нею судовий збір за цю вимогу. Відповідач в судовому засідання позовну вимогу щодо розірвання шлюбу визнав, щодо стягнення аліментів повідомив що не заробляє таких грошей як повідомила позивачка і не спроможний платити 5 тисяч грн., йому самому потрібно жити та має на утриманні батька, не заперечує щодо обов`язку забезпечувати дитину та просить позов задоволити частково, а саме в межах 3 тисячі грн.. Заслухавши думку учасників справи та вивчивши матеріали справи, суд визнає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутись кожна особа. Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. По справі встановлено, що 24 листопада 2007 року виконкомом Загорбської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області, зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 14. Дана обставина стверджується виданим свідоцтвом про шлюб від 24 листопада 2007 року серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження: від 02 червня 2018 року серії [NUMBER] , який є неповнолітнім. Спору про те, що дитина проживає разом із матір`ю та перебуває на повному утриманні матері не має, зокрема відповідач даних обставин не заперечує. Спільне життя у сторін не склалось. Шлюбні відносини фактично припинені, їх шлюб існує формально. За таких обставин подальше спільне проживання подружжя є неможливим. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7, Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи наведені у позові обставини, які не заперечувалися відповідачем, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін. Отже, позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, а укладений між сторонами шлюб розірванню. Вирішуючи заяву позивача про визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітня дитина, суд може вирішити питання про залишення проживання дітей з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові №200/952/18 від 15 січня 2020 року. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Більш того, відповідач в судовому засіданні погодився із залишенням сина проживати після розірвання шлюбу разом з позивачкою. У зв`язку із вказаним, після розірвання шлюбу дитину слід залишити із позивачкою, з якою він на даний час фактично проживає. Таким чином, суд вважає, що звернення позивача з такою вимогою одночасно з позовом про розірвання шлюбу не суперечить законодавству, а відтак підлягає задоволенню. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч.2 ст.51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Зміст глави 15\~Сімейного кодексу\~України (далі - СК України) вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»\~на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Згідно з ч.1 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. За змістом ст.180\~Сімейного кодексу\~України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 182 СК України, та п.17 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~практику застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів»\~№ 3\~від 15.05.2006\~року при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182\~СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину визначається Законом України\~«Про Державний\~бюджет України» на відповідний рік. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину є встановленою Законом гарантією для забезпечення інтересів дитини. При цьому, статтею 184\~СК України врегульовано питання щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ч.ч. 1-3 зазначеної статті СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Отже, аналізуючи положення статті 182 та 184\~СК України слід дійти висновку, що, під час ухвалення судового рішення у справі про стягнення аліментів, визначених позивачем у твердій грошовій сумі, суд зобов`язаний враховувати, щоб розмір аліментів у твердій грошовій сумі не був меншим мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину відповідного віку. При цьому суд враховує, що завищений розмір аліментів може стати надмірним тягарем для відповідача, враховуючи що він офіційно не працевлатований, також не достатню обгрунтованість заявленого позивачем до стягнення розміру аліментів, суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивачки на утримання дитини, слід стягувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень, щомісячно. Суд вважає, що аліменти у вказаному розмірі є гарантованими, справедливими, розумними, необхідними для забезпечення гармонійного розвитку дитини, та є об`єктивними з огляду на принцип рівності батьків в утриманні дитини. При цьому суд звертає увагу на те, що законодавство України дає право батькам згодом змінити встановлений розмір аліментів в сторону його збільшення або зменшення у зв`язку зі зміною матеріального становища, сімейного стану, стану здоров`я платника або одержувача аліментів чи за наявності інших життєвих ситуацій, а також заявляти вимогу про участь у додаткових витратах на дітей, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дітей, їх хворобою, каліцтвом тощо). Згідно зі ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з п.1 ч.1 ст.430\~ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів, суд допускає до негайного виконання в межах місячного платежу. Частиною першою статті 141\~ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч.1 ст.142 ЦПК України). Враховуючи визнання позову відповідачем, за позовну вимогу про розірвання шлюбу, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1211, 20 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 50% сплаченого позивачем судового збору, що становить 605,60 грн.. Інші 50%, тобто 605,60 грн., слід повернути позивачу безпосередньо із бюджету. Крім того, беручи до уваги висновок про задоволення позовних вимог позивачки, яка відповідно до п. 3ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору, з відповідача, на підставіст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 гривень.

Outcome: partial