Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

[PERSON] у липні 2023 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна. Позов мотивований тим, що з 2009 року вона з відповідачем почали зустрічатися, а з 01 серпня 2014 року почали проживати однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , у якій вона зареєстрована як внутрішньо переміщена особа. У них був спільний побут, вони надавали один одному необхідну допомогу, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, брали участь у спільних витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг, спільно харчувались, купували продукти харчування, побутову тухніку, інше майно для спільного користування. Спільно планували та здійснювали сімейний відпочинок, відвідували заходи, а також здійснювали поїздки до батьків та родичів, організовували спільне дозвілля тощо. Також мали взаємні права та обов`язки. В обов`язки відповідача входило забезпечення підтримки орендованої квартири та інші витрати, пов`язані з проживанням. Він був відповідальним за ведення сімейних фінансів, планування бюджету, контроль за витратами та відкладення грошей на майбутні потреби, а також щодо їх автомобіля, він займався його технічним обслуговуванням, ремонтом. У її обов`язки входило забезпечення чистоти та порядку в квартирі, готування їжі, прання, прасування тощо. Окрім сімейних обов`язків вона працювала повний робочий день, щоб спільно забезпечувати сімейний бюджет. Її заробітна плата надавала можливість покривати спільні витрати, а також відкладати гроші на придбання власної квартири, що підтверджує доданими до позовної заяви документами про працевлаштування на той час. Вони вирішили придбати квартиру для сумісного проживання. Так, 17.12.2015 року вони уклали Договір № 72953 про участь у Фонді фінансування будівництва з ПАТ АКБ «Аркада», 04.03.2017 року Договір № 72953 про уступку майнових прав з ПАТ АКБ «Аркада» згідно яких об`єктом інвестування (будівництва) є квартира [ADDRESS] , яка була придбана за спільні гроші. Крім того, що вона працювала, вона мала особисті гроші, які їй подарувала бабуся. Переїхали вони до придбаної квартири після ремонту у ній, який провели за спільні гроші, а саме у жовтні 2018 року. 01.08.2017 року вони зареєстрували шлюб у Печерському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві, актовий запис №2091. Від шлюбу дітей не мають. 12.04.2023 року шлюб між ними розірваний, про що Подільським відділом реєстрації актів цивільного стану у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (м.Київ) складено актовий запис № 57. Під час проживання однією сім`єю вони укладали договори про участь у Фонді фінансування будівництва та про уступку майнових прав квартири [ADDRESS] , які були укладені на ім`я відповідача. Станом на 29.01.2018 року, тобто під час шлюбу, будівництво було про інвестовано на 100%, про що отримано довідку № 52449 про право Довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування ПАТ АКБ «Аркада», згідно якої будівництво квартири проінвестовано у повному обсязі на 100% у сумі 883 615 грн. 00 коп., і 15.08.2018 року зареєстрували право власності на вказану квартиру, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до довідки про оціночну вартість такої квартири [ADDRESS] від 20.08.2023 року оціночна вартість квартири складає 3 231 716 грн. 38 коп. За час шлюбу ними, окрім вказаної квартири, набуто й інше майно: - машиномісце за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витяом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №231049654 від 04.11.2020 року. Договір МП238-мм купівлі-продажу майнових прав на машиномісце був укладений 04.08.2020 року на її ім`я. Згідно довідки про оплату повної вартості майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав на паркувальне місце ТОВ «Будеволюція» від 10.09.2020 року нею було оплачено повну вартість згідно договору купівлі-продажу майнових прав на паркувальне місце 04.08.2020 року у сумі 101 502 грн. Право власності на машиномісце зареєстровано 30.10.2020 року, вартість якого згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості склала 81 321 грн. 51 коп. - транспортний засіб марки «JAGUAR XF R Sport 3.0, д.н.з. [NUMBER] , 2015 р.в., який був привезений з-за кордону, зареєстрований 27.02.2020 року на імя`я відповідача, оціночна вартість якого станом на 30.06.2023 року складає 610 065 грн. 94 коп. Відповідно, право власності на вказані квартиру та автомобіль зареєстрована на відповідача, а машиномісце (гараж) - за нею. У відповідності до ст.ст.74, 60 СК України, вважає, що таке майно набуте ними за час спільного проживання та у період шлюбу, й належить їм на праві спільної сумісної власності, має бути поділено за пропонованим нею порядком: право власності на квартиру [ADDRESS] має бути визнано по 50% кожного із подружжя, машиномісце за адресою: [ADDRESS] - виділити їй, автомобіль JAGUAR XF R Sport 3.0, д.н.з. [NUMBER] , - відповідачу, стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію у сумі 264 372 грн. 22 коп. за різницю у відступі від рівності вартісних показників часток кожного із подружжя, виходячи із такого розрахунку: 81 321 грн. 51 коп. - вартість машиномісця + 610 065 грн. 94 коп. - вартість транспортного засобу (автомобіля) = 691 387 грн. 45 коп.: 2 = 345 693 грн. 73 коп. - вартість її частки - 81 321 грн. 51 коп. - вартість машиномісця = 264 372 грн. 22 коп. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 13.12.2023 року(а.с.130), позовні вимоги у редакції позову від 21.08.2023 року (а.с.102-108), підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити: -встановити факт проживання однією сім`їю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 01 серпня 2014 року по 01 серпня 2017 року; -визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] : квартиру [ADDRESS] , машиномісце (гараж) [ADDRESS] , автомобіль JAGUAR XF R Sport 3.0, 2015 р.в., [NUMBER] , -у порядку поділу спільного майна подружжя просить визнати за нею, [PERSON] , право власності на: частину квартири [ADDRESS] й машиномісце (гараж) [ADDRESS] , й стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію у сумі 264 372 грн. 22 коп. як різницю у відступі від рівності вартісних показників часток кожного із подружжя, виходячи із такого розрахунку: 81 321 грн. 51 коп. - вартість машиномісця + 610 065 грн. 94 коп. - вартість транспортного засобу (автомобіля) = 691 387 грн. 45 коп.: 2 = 345 693 грн. 73 коп. - вартість її частки - 81 321 грн. 51 коп. - вартість машиномісця = 264 372 грн. 22 коп. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 23.10.2023 року (а.с.148), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні з підстав необґрунтованості. Представник відповідача вказала, що сторони, дійсно, винаймали одну квартиру за адресою: [ADDRESS] , проте не як сім`я, а як знайомі, які бажали зменшити витрати за оренду житла м.Києві. Проживаючи у одній квартирі, вони мали кожен свій окремий бюджет. У вказаній квартирі мешкав й брат відповідача [PERSON] . Відповідач не планував створювати сім`ю до того часу, поки не влаштується у м.Києві, а саме не придбає власне житло, маючи можливості утримувати сім`ю. Відповідач працював та отримував заробітну плату, з якої відкладав кошти на житло. Ще мешкаючи у Луганській області, він відкрив декілька депозитних вкладів задля накопичення коштів на власне житло, якими й скористався при внесенні платежу при підписанні договору про участь у Фонді фінансування будівництва. Також, для придбання власного житла йому допоміг батько, який позичив йому гроші у тій сумі, яка не вистачала. Зауважує, що відповідач виплатив грошові кошти за спірну квартиру до одруження з позивачкою, що підтверджується платіжними квитанціями. З часом, не маючи боргових зобов`язань за придбання квартири, він зробив позивачці пропозицію одруження, запропонував переїхати жити до нього, проте згодом життя виявило, що він її зовсім не знав. Все помітив після одруження, адже всі обов`язки щодо прибирання житла були покладені на нього, харчувався він на роботі, а в межах дому готував собі сам, або купував їжу в магазині чи кафе. Навіть коли він хворів, позивачка про нього не піклувалась. Він весь час намагався йти їй на зустріч з метою створення сім`ї. Щодо автомобіля, то його придбано за власні його кошти, які відклав до шлюбу, а також з коштів, які мав з продажу власного автомобіля придбаного до шлюбу. Відповідачем подано відзив на позов від 22.11.2023 року (а.с.130-133), доводи якого зводяться до вказаного висновку. Позивачем подано відповідь на відзив від 18.12.2023 року (а.с.136-137). У відзиві позивач казує, що сторони мешкали разом, однією сім`єю, відповідач працював, отримував заробітну плату, з якої відкладав кошти на житло. Його доходи за період з 2012 року по грудень 2015 року, тобто на день укладення договору № 72953 про участь у Фонді фінансування будівництва від 17.12.2015 року, склали 49 005 грн. 00 коп., а доходи позивачки за такий самий період - 67 538 грн. 90 коп., що підтверджується довідками про доходи сторін, які подані до суду. Звертає увагу, що вказані доходи позивачки порівняно із відповідачем були вищі, що вказує на те, що її фінансові статки переважали доходам відповідача. Про наявність депозитних вкладів відповідача вказує, що відповідачем не надано належних доказів про їх дійсність, окрім того, як вбачається із виписок із банків про зняття таких коштів, то вони зняті до сплати коштів за договором № 72953 про участь у Фонді фінансування будівництва від 17.12.2015 року. Доводи відповідача про те, що автомобіль придбаний за його власні кошти, спростовує й вказує, що автомобіль JAGUAR XF R Sport 3.0, 2015 р.в., [NUMBER] , був придбаний й, у тому числі, й за кошти з продажу придбаного подружжям за час спільного проживання й придбаного ними за спільні пошти автомобіля «Шкода». Вислухавши пояснення представників сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Представником позивача в ході розгляду справи відкликано клопотання позивача про виклик та допит свідків. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням за участі сторін. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Сімейне законодавство, а саме ч. 1 та 2 ст. 21 СК України чітко визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Водночас відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України у разі якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ч.2 ст.74 СК України). Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. У даній справі факт проживання позивачки [PERSON] з відповідачем [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 серпня 2014 року 31 липня 2017 року доведений. Судом встановлено, що сторони 01.08.2017 року уклади шлюб, актовий запис № 2091, зареєстрований у Печерському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві (а.с.12), яктй розірвано 12.04.2023 року, актовий запис № 57 (а.с.13). Від шлюбу сторони дітей не мають. Позивач вказує, що вона є внутрішньо переміщеною особою з Луганської області, про що надано довідку від 20.11.2014 року за № 3002-5075, її фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] (а.с.20), з 2009 року вона з відповідачем почали зустрічатися, а з 01 серпня 2014 року почали проживати однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , у якій вона зареєстрована як внутрішньо переміщена особа. Відповідач хоча й не визнав позов, проте й не спросував належними й допустимими доказами вимогу позову про встановлення факту проживання єдиною сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період з01 серпня 2014 року 31 липня 2017 року, а тому суд приходить до висновку про встановлений факт проживання сторін як чоловіката жінки без шлюбу в період з 01 серпня 2014 року по 31 липня 2017 року включно за встановленого ведення ними спільного господарства, наявності спільного побуту, спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування, прийняття участі у витратах на утримання спільного житла, тобто між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю, й за правилом ч. 1 ст. 74 СК України за час спільного проживання однією сім`єю набуте ними майно належить їм на праві спільної сумісної власності, адже договір про інший режим такого майна сторонами не укладався. Так, у період спільного проживання сторін, 17.12.2015 року між ПАТ АКБ «Аркада» та [PERSON] був укладено Договір № 72953 про участь у Фонді фінансування будівництва, Додаткову угоду до Договору № 72953 про участь у Фонді фінансування будівництва щодо двокімнатної квартири [ADDRESS] , площею 54,05 кв м (а.с.16-23, 26), Договір № 72953 про уступку майнових прав від 04.03.2017 року (а.с.24-25), Додаткову угоду від 29.01.2015 року до Договору № 72953 про участь у Фонді фінансування будівництва від 17.12.2015 року (а.с.27-28), Додаткову угоду від 29.01.2018 року до Договору № 72953 від 04.03.2017 року про уступку майнових прав (а.с.29), Акт від 29.01.2018 року прийняття-передачі об`єкта інвестування (квартири) (а.с.30-31). ПАТ АКБ «Аркада» надано [PERSON] Довідку № 52449 від 29.01.2018 року про право Довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування - квартири [ADDRESS] площею 64,00 кв м, яким будівництво проінвестовано у повному обсязі на 100% згідно із Договором № 72953 про участь у Фонді фінансування будівництва, внесено кошти в сумі 883 615 грн. 00 коп. (а.с.32). Право власності на вказану квартиру зареєстровано відповідно до рішення про державну реєстрацію прав 15.08.2018 року на праві власності за [PERSON] , індексний номер: 42593052 від 17.08.2018 року (а.с.14). Оскільки відповідач не надав доказів про набуття ним вказаної квартири за особисті кошти, рішення суду про визнання вказаної квартири особистою приватною власністю [PERSON] немає, до суду із вказаними вимогами не звертався, що ним визнається, суд вважає, що така квартира набута сторонами у період спільного проживання, є їх спільною сумісною власністю відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 74 СК України, із визначенням рівності володіння часток кожного із подружжя у розмірі по 50% (50% + 50% = 100%). Матеріали справи не містять доказів про те, що кожна із сторін, зважаючи на довідки про отриману ними заробітку плату у період набуття квартири, а також виписок із рахунків про зняття депозитних коштів (а.с.70-72, 73-75, 136, 187, 188), вартісні показники набутої квартири, могла набути вказану квартиру, а тому суд приймає їх позицію, що у придбанні вказаного майна сторонам допомогали родичі, й доводить набуття вказаного майна за спільні кошти. Так, депозитні кошти, які були вкладені відповідачем у сумах 4 000 Євро та 7 000 Євро зняті ним із депозитів 17.01.2015 року (а.с.187, 188), а договір № 72953 про участь у Фонді фінансування будівництва укладено 17.12.2015 року, тобто до укладення договору. 04.08.2020 року між ТОВ «Будеволюція» та [PERSON] (позивачкою) укладено договір № МП238-мм купівлі-продажу майнових прав на машиномісце (гараж) [ADDRESS] , який зареєстрований відповідно до рішення про державну реєстрацію прав 04.11.2020 року на праві власності за [PERSON] , індексний номер: 54951643 від 04.11.2020 року, дата державної реєстрації 30.10.2020 року (а.с.36, 37-43). Згідно довідки про оплату повної вартості майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав на паркувальне місце ТОВ «Будеволюція» від 10.09.2020 року [PERSON] було оплачено повну вартість згідно договору купівлі-продажу майнових прав на паркувальне місце 04.08.2020 року у сумі 101 502 грн. Право власності на машиномісце зареєстровано 30.10.2020 року, вартість якого згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості склала 81 321 грн. 51 коп. (а.с.47). Оскільки за [PERSON] (позивачкою) у період спільного проживання й у період шлюбу не зареєстровано право власності на автомобіль, й, зважаючи на відносини сторін, автомобіль був придбаний відповідачем, суд приходить до висновку, що позивачкою вказаний договір № МП238-мм купівлі-продажу майнових прав на машиномісце (гараж) [ADDRESS] від 10.09.2020 року, був укладений в інтересах сім`ї, що не спростовуається відповідачем, відповідно, визнається, то й автомобіль JAGUAR XF R Sport 3.0, 2015 р.в., зареєстрований за [PERSON] 27.02.2020 року, був набутий сторонами за спільні кошти у період шлюбу, протилежне відповідачем не спростоване, й це майно також є спільною сімісною власністю подружжя відповідно до ст. 60 СК України, проте, зважаючи, що позивачем не надано доказів про те, що автомобіль JAGUAR XF R Sport 3.0, 2015 р.в., зареєстрований у встановленому законом порядку, має відповідні держані реєстраційні номерні знаки згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, й у встановленому ЦПК України порядку як доказ позивачем не витребовувався, й за відсутності вказаних доказів, суд позбавлений можливості вирішити питання про поділ автомобіля як майна, а тому не приймає рішення в частині вказаного автомобіля, й за такої підстави вважає визнати за сторонами право власності на (гараж) [ADDRESS] , із визначенням рівності володіння часток кожного із подружжя у розмірі 50%, що забезпечить рівність їх прав у володінні спільно набутого майна, як у період проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без шлюбу, та й у період шлюбу. Відповідач у своїх поясненнях не спростовує, що пропонований позивачкою до поділу як майно вказаний гараж є спільною сумісною власністю подружжя, й враховується судом при прийнятті цього рішення. Суд зазначає, що рішення щодо майна приймається щодо майна, яке має індивідуально визначені ознаки, всупереч цьому позивач просить визнати автомобіль автомобіль JAGUAR XF R Sport 3.0, 2015 р.в., д.н.з. [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя та поділити таке майно, й у позові зазначає про його державний номерний знак - « [NUMBER] », при цьому доказів цьому не надає. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст.179 ЦК України). Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч.й ст.190 ЦК України). Річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її 9ч.1 ст. 184 ЦК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України), адже обов`язок доказування покладається на сторони. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно, позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів про вказаний об`єкт доказування. Так, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові кошти та майно, належне подружжю та іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо, відповідно до п.23 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя». Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1 ст. 60 СК України). Судом встановлено, що домовленості чи шлюбного договору у сторін немає. Суд будує таке рішення на основі правової позиції Верховного Суду. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Так, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч.1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є частково обґрунтованими й доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню; обставини, що вцілому спростовують вцілому позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет позову, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, й судовий збір стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за при подачі позову до суду сплачено судовий збір за вимогу майного характеру згідно ціни позову - 8 052 грн. 00 коп. та 1 073 грн. 60 коп. - за вимогу немайнового характеру відповідно до Закону України «Про судовий збір», який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Цей позов задовлено частково в межах майнових вимог на 75%, відповідно, сплачений позивачем судовий збір за вимогу майного характеру в сумі 8 052 грн. 00 коп. підлягає відшкодуванню згідно частки задоволеної вимоги на 75%, що становить 6 039 грн. 00 коп., й із урахуванням сплаченого судового збору за вимогу немайнового характеру в сумі та 1 073 грн. 60 коп., всього - 7 112 грн. 60 коп. (6 039 грн. 00 коп. + 1 073 грн. 60 коп.= 7 112 грн. 60 коп.). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 3, 21, 60-71, 74 СК України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя»,

Outcome: partial