Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

08.12.2023 року до Печерського районного суду міста Києва надійшов позов [PERSON] до Національного банку України, згідно вимог якого просить суд стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, завдану незаконною бездіяльністю Національного банку України у сумі 766 122,07 грн., 1050 доларів США, моральну шкоду у сумі 300 000 грн. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] вказує, що судовим рішенням у справі № 826/15685/16 встановлено протиправну бездіяльність Національного банку щодо невжиття заходів забезпечення захисту інтересів вкладників і кредиторів та неприйняття своєчасного рішення щодо застосування заходу впливу до ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик». Тому, на думку позивача, йому було заподіяно майнової та моральної шкоди внаслідок протиправних рішень, дій, бездіяльності Національного банку, і ця шкода підлягає відшкодуванню за рахунок держави на підставі статей 23, 1173 Цивільного кодексу України. Вказані обставини послугували підставою для звернення до суду. 08.12.2023 ухвалою суду відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 05.01.2024 до суду надійшов відзив Національного банку України, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 08.12.2023 ухвалою суду закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 09.05.2024 позивач та відповідач подали до суду заяви про проведення розгляду справи без фіксації технічними засобами. Позивач у своїй заяві позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, представник відповідача у заяві просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та у відсутність нез`явившихся осіб. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, щопозивач вказує, що між ним та ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» було укладено ряд договорів банківського вкладу. 04 квітня 2016 року постановою Правління Національного банку України №231/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" віднесено ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" до категорії проблемних строком до 180 днів, установлено для ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" обмеження в його діяльності, а також зобов`язано ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" надсилати до Департаменту банківського накладу повідомлення про стан виконання запланованих заходів щодо фінансового оздоровлення банку, а також приведення ним своєї діяльності у відповідність до вимог банківського законодавства. 02.10.2020 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис про проведення державної реєстрації припинення ПАТ «КБ «Хрещатик» як юридичної особи. Правові основи взаємовідносин між Національним банком України та банками визначені у Законі України «Про Національний банк України» та Законі України «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон про банки). Відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Відповідно до статті 5 Закону про банки, банки є економічно незалежними. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом. Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором. Така ж норма передбачена і в статті 4 Закону України «Про Національний банк України», відповідно до якої Національний банк не відповідає за зобов`язаннями фінансових установ, а фінансові установи не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання. Статтею 58 Закону про банки визначено, що банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Згідно зі статтею 55 Закону про банки, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. До функцій Національного банку, які визначені статтями 6 та 7 Закону України «Про Національний банк України» не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком. З наслідком укладення Договорів банківських вкладів між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик» виникли договірні цивільно-правові відносини. Статтею 1058 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад) зобов`язується виплачувати вкладнику таку суму та проценти на неї або в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Статтею 527 Цивільного кодексу України встановлена обов`язковість виконання зобов`язання належними сторонами - боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Так, статтею 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до частини сьомої зазначеної статті Цивільного кодексу України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 1074 Цивільного кодексу України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон про систему гарантування), який є спеціальним законом, що регулює ці правовідносини. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.01.2020 у справі № 334/452/18, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і він є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах». Таким чином, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів. Відповідно до статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за вкладами фізичних осіб, а його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банку. Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до пунктів 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Частиною першою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути менш як 200 000 гривень. Відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виведення неплатоспроможних банків з ринку шляхом здійснення тимчасової адміністрації і ліквідації є виключною компетенцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час здійснення тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Проте, відповідно до статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав. При цьому, порядок задоволення вимог кредиторів банку визначений у Розділі VIII Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Таким чином, віднесення банку до категорії неплатоспроможних з подальшою його ліквідацією є процедурою, яка передбачена законами України. Після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації відносно неплатоспроможного банку, з метою виведення його з ринку та надалі відкликання банківської ліцензії й переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом про систему гарантування. Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку. Така правова позиція Верховного Суду України висловлена в постанові від 20.01.2015 по справі № 6-2001цс15. Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» чітко визначено процедуру повернення вкладів, а саме статтею 45 цього Закону передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку, на підставі яких Фонд складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та спрямовує кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку на задоволення вимог кредиторів у порядку черговості (статті 49 та 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). [PERSON] було подано уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» заяву про включення до реєстру кредиторів ПАТ «КБ «Хрещатик» від 17.06.2016. Сума вимог позивача становила 766 122,07 грн. та 1 050,00 доларів США. Вищевказана сума повинна була бути акцептована та повертатися в порядку черговості, встановленої статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зокрема, вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами, погашаються у сьому чергу. 02 жовтня 2020 року було внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про державну реєстрацію припинення ПАТ «КБ «Хрещатик» як юридичної особи. Таким чином, процедура ліквідації банку, як юридичної особи, була завершеною. За змістом частини 1 статті 52 Закону про систему гарантування вбачається, що кошти, виручені в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у черговості, визначеній пунктами 1-10 частини 1 цієї статті. Вимоги до банку, не задоволені в результаті ліквідаційної процедури та продажу майна (активів) банку на дату складення ліквідаційного балансу, вважаються погашеними. Вказане свідчить, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком щодо якого розпочата процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку вимог кредиторів, в тому числі за договорами банківського вкладу застосовується спеціальний Закон, яким є Закон про систему гарантування, який визначає порядок та умови задоволення вимог кредиторів. Приписи статті 52 даного Закону визначають, що вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними. Під час дослідження матеріалів справи, суд приходить до висновку, що посилання Позивача на обставини, викладені у судових рішеннях у справі № 826/15685/16 є необґрунтованим та не доводять наявність протиправної поведінки чи причинно-наслідкового зв`язку, адже в зазначених рішеннях не міститься жодних висновків про те, що внаслідок будь-яких рішень, дій або бездіяльності Національного банку були порушені права Позивача на отримання коштів за договорами банківського вкладу, а причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виявляється в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Так, згідно позиції Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 01.02.2023 у справі № 757/27406/19-ц: «Аргументи касаційної скарги про те, що суди безпідставно не врахували висновків судів у справах № 826/15685/16 та № 640/18835/19, у яких встановлено неправомірність і скасовано постанову Правління Національного банку України від 05 квітня 2016 року № 234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних», а також визнано протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках ПАТ «КБ «Хрещатик», щодо невжиття адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до ПАТ «КБ «Хрещатик», є неприйнятними, оскільки встановлені обставини у цих справах стосуються інших осіб (вкладників), а відповідно до частин четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду». Окрім цього, суд приймає до уваги, що у постанові Верховного Суду від 07.06.2022 у справі № 757/65202/17-ц, у мотивувальній частині якої зазначено: «Колегія суддів відхиляє доводи заявників про те, що причинний зв`язок між протиправною поведінкою НБУ та шкодою підтверджується постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року у справі № 826/15685/16, оскільки у зазначеній постанові відсутні висновки стосовного того, що внаслідок дій чи бездіяльності НБУ було порушено права позивачів на отримання коштів за договорами банківських вкладів, або що саме дії НБУ призвели до неплатоспроможності ПАТ «КБ «Хрещатик». Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 757/11071/17-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 910/13826/18». Згідно з нормами Цивільного кодексу України, протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Деліктна відповідальність, за загальним правилом, настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння. Відсутність будь-якої з цих умов виключає настання відповідальності особи. Дана обставина підтверджується правовою позицією Верховного Суду, висловленою ним, зокрема, у постановах від 02.09.2020 у справі № 910/15758/19 та від 28.10.2020 у справі № 904/3667/19. У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки, причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою та вини. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Разом з тим, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у мотивувальній частині постанови від 03.06.2021 у справі № 686/34047/19 зазначив: "Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи". Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. При цьому, виходячи із загальних правових норм, протиправність (неправомірність) поведінки означає порушення чужого суб`єктивного права. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права та (або) зменшення нематеріального блага. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі № 915/1015/16, від 25.06.2018 по справі № 916/1991/17, від 12.06.2018 по справі № 908/999/17. Частинами першою, шостою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи приписи статті 81 Цивільного процесуального кодексу України та норм Цивільного кодексу України, а також висновки Верховного Суду, позивач, який звернувся з позовом про відшкодування майнової шкоди повинен довести наявність всіх чотирьох елементів правопорушення. Проте, позивачем не доведено, що внаслідок дій (бездіяльності) Національного банку було порушено її право на отримання коштів за договором банківського вкладу. Також, позивачем не доведено наявності завданої шкоди та вини, як необхідних елементів складу цивільного правопорушення. Відповідно, відсутній і причинно-наслідковий зв`язок між діями Відповідача та заявленими до стягнення збитками. Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, в постановах від 13.08.2021 у справі № 757/4166/19 та від 16.06.2022 у справі № 757/75447/17-ц, кошти розміщені як банківські вклади не є збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України, а тому відсутні підстави для стягнення зазначеної суми у порядку, встановленому статтею 1173 Цивільного кодексу України із відповідачів. Відповідно, не є такими збитками і кошти, які знаходяться на поточних рахунках особи. Отже, доводи позивача про стягнення з Національного банку коштів, розміщених на поточних рахунках, взагалі не ґрунтуються на вимогах Закону. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 Цивільного кодексу України). Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При недотриманні позивачем зазначених вимог настають наслідки, передбачені Цивільним процесуальним кодексом України, у разі подання позову без дотримання вимог закону. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду від 21.02.2020 у справі № 554/7349/17 за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Зокрема, в обґрунтування заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди з Національного банку [PERSON] зазначає, що у зв`язку із втратою чесно зароблених грошей він переніс стрес, який негативно сказався на його здоров`ї. Тривалий час позивач вів переписку з різними державними органами та посадовими особами (Президент України, МВС, Генеральна прокуратура, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Верховний суд, Уповноваженого ВРУ з прав людини, народних депутатів тощо), був вимушений їздити з дому в Київ. Через це страждала і його сім`я. Перенесені моральні страждання позивач оцінюю у 300 000 грн. Таким чином, позивач мотивує свою вимогу про стягнення моральної шкоди з відповідача втратою грошей, у зв`язку із ліквідацією ПАТ «КБ «Хрещатик» та тривалим листуванням із іншими державними органами. До того ж, як зазначалось вище, жодним рішенням суду у справах не встановлено протиправну поведінку відповідача. Зважаючи на наведене, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що йому заподіяно моральну шкоду саме відповідачем та саме у визначеному ним розмірі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, внаслідок їх безпідставності. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: dismissed