Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 03.05.2023 року між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено кредитний договір №78642363 шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання умов, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до укладеного договору позикодавець надає позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 10 500 грн.( десять тисяч п`ятсот), а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити кредитодавцю плату (проценти) від суми позики. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, кредитодавець надав позичальнику кошти в сумі 10 500,00 грн. строком на 30 днів шляхом перерахування на картковий рахунок, котрий надано позичальником та міститься в реквізитах договору, а саме № [NUMBER] , що підтверджується довідкою фінансової установи, що 2023 - 05 - 03 року відбувся успішний переказ коштів у сумі 10 500,00 грн., даний електронний документ засвідчено кваліфікованим електронним підписом. За підрахунком позивача, розмір заборгованості за договором №78642363 від 03.05.2023 р. становить 42 000,00 грн. (станом на 31.08.2023 р.),яка складається: 10500,00 грн. - заборгованість за кредитним договором, 31500,00 грн. заборгованість по процентах за користування. Про стягнення даної суми заборгованості та про розподіл судових витрат у позові заявлено відповідну вимогу. Учасники справи не скористалися правом брати участь у судових засіданнях. Представник позивача в окремо поданій суду заяві просив суд про розгляд справи у його відсутності. Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 280 ЦПК України). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Як встановлено судом, позивач наполягає на укладенні із відповідачем кредитного договору №78642363 шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання умов, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до якого позикодавець надає позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 10 500 грн.( десять тисяч п`ятсот), а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити кредитодавцю плату (проценти) від суми позик; на підтвердження зазначеного позивачем надано договір позики від 03.05.2023 р., який містить дані відповідача, як учасника договору - позичальника, зокрема його дату народження, РНОКПП, адресу та поштову адресу, номер мобільного телефону, адресу електронної пошти, номер рахунку ( [NUMBER] , тобто шість перших та чотири останніх цифри рахунку), а також зазначення про підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором [NUMBER] (а.с. 7-8). Додаток №1 до договору позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №78642363 від 03.05.2023 р. містить таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с. 9). Суду наданий паспорт споживчого кредиту (а.с. 10- 11), Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (на умовах повернення позики в кінці строку позики) продукт «Легкий» (нова редакція (а.с. 12 - 21), розрахунок заборгованості (а.с. 25 - 28), довідку про укладення договору (ідентифікацію), згідн з яко директор ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» Білан В.І. стверджує, що клієнт [PERSON] був ідентифікований в інформаційно - телекомунікаційній системі Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (кредитор) відповідно до вимог частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 р., та в якій зазначаються дані відповідача, зокрема, адреса, РНОКПП, номер та дата договору, сума кредиту, строк кредитування, номер телефону, електрона пошта, дата та час подання заявки на кредит, акцепт оферти позичальником (підписання договору одноразовим ідентифікатором [NUMBER] (а.с. 29)). Довідка містить відомості про наступну дату та час перерахування грошових коштів позичальнику 2023 - 05 - 03 року 18:17:07 год. (а.с. 29). На підставі листа від 20.10.2023 р. за підписом директора ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» О.Губіної судом встановлено, що зазначене ТОВ повідомляє про успішний переказ 03.05.2023 р. в сумі 10500,00 грн. на картку [NUMBER] , номер платежу 6381873446374960377219906 (а.с. 23). Правовідносини між учасниками справи виникли з кредитного договору та регулюються ст.ст. 526, 629, 1046 ЦК України, ч. 1 та ч. 2 ст. 3, ст. 8, ч. 3 та ч. 6 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Дослідивши докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» від 22.05.2003 р. №851-IV електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. До предмета доказування у справах про стягнення заборгованості за кредитним договором (договором позики), укладеним за допомогою електронних засобів входять: факт укладення цього договору в електронній формі та факт перерахування позикових коштів позичальнику в сумі, що відповідає умовам договору. Факт укладення кредитного договору, якщо такий договір укладався в електронній формі, доказується, переважно, з використанням електронних доказів. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Суд звертає увагу на суперечність у наданих позивачем доказах при зазначенні алфавітно-цифрової послідовності одноразового ідентифікатора підписання договору: [NUMBER] (а.с. 8 звор., а.с. 9 звор.) та [NUMBER] (а.с. 29), у зв`язку з чим суд повинен належно ідентифікувати сторін такого договору. Вимоги щодо доказів визначені у ст.ст. 76-80 ЦПК України, втім, надані позивачем докази не доводять факт виникнення зобов`язань між позивачем та відповідачем, не надано належних доказів того, що саме відповідачем було застосовано будь-яким способом ідентифікатор (СМС повідомлення з кодом), зокрема, відсутні докази отримання відповідачем будь-яким чином цього одноразового ідентифікатора, а також відсутні докази реєстрації відповідачки в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача. Листи (а.с. 29, 23), на який посилається позивач, як підтвердження надання відповідачу кредитних коштів, не містять жодних ідентифікуючих даних про клієнта, а саме відповідача: з фрагментів номеру карти, що відображені в даному повідомленні, неможливо встановити належність карти (рахунку) саме відповідачу. При цьому сам лише факт зазначення персональних даних відповідача (ПІБ, РНОКПП, адреса проживання, електронна адреса, номер мобільного телефону) не може слугувати повністю достовірним підтвердженням факту укладення договору конкретним боржником, адже, по-перше, не слугує достатнім способом електронної дистанційної ідентифікації позичальника при укладенні кредитного договору (кредитного договору), оскільки доступ до такої інформації можуть мати й інші особи. По-друге, сама особа могла відмовитися від укладення договору вже після заповнення положень договору, однак до остаточного підписання договору одноразовим ідентифікатором. З іншого боку, оскільки при укладенні кредитного договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи боржник самостійно заповнює дані про себе, він може вказати не повністю достовірну інформацію, або скористатися номером телефону іншої особи для укладення договору. У зв`язку з цим вказані в електронному договорі персональні дані лише непрямо свідчать про факт укладення договору конкретним позичальником, а тому можуть розглядатися судом лише у сукупності з іншими доказами. У першу чергу з доказами перерахування грошових коштів за договором на рахунок конкретної особи. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Вс від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Достовірним та достатнім доказом є перевірка власника банківського рахунку, на який перераховувалися кредитні кошти, та факт перерахування на цей рахунок грошових коштів від позикодавця, втім, такий доказ суду не наданий; клопотання про витребування доказів суду не було подано, що виключає задоволення позову, адже доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Outcome: dismissed