Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-09 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до [PERSON] про визначення часток у спільному майні подружжя, посилаючись на те, що з 06 червня 1987 року вона перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу сторони за спільні кошти подружжя здійснили ряд добудов до будинку за адресою: [ADDRESS] , який на той час перебував у власності батька позивачки [PERSON] . Спільно з батьком [PERSON] та [PERSON] проживали до його смерті у вищевказаному будинку. Крім того, 21 квітня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, за яким відповідач набув у власність домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Утримання батька, догляд, оплата житлово-комунальних послуг постійно здійснювалися позивачкою. [INFO] [PERSON] помер. Відповідач не визнає спірне домоволодіння спільною сумісної власністю, обґрунтовуючи це тим, що за умовами договору довічного утримання лише він є набувачем такого майна. Враховуючи викладене, [PERSON] остаточно просить суд: - визначити, що її частка у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, розташований у [ADDRESS] , становить ; - визнати за нею право власності на частку житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] . Відзив на позовну заяву [PERSON] відповідачем до суду не подано. Ухвалою судді від 03 жовтня 2023 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22 лютого 2024 року прийнято до розгляду судом заяву [PERSON] про уточнення позовних вимог від 14 лютого 2024 року та встановлено строки для подання учасниками справи заяв по суті справи. Ухвалою суду від 15 березня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 10 травня 2024 року дану справу в частині позовних вимог [PERSON] про визначення частки у справі спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання права власності на частку земельної ділянки залишено без розгляду. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні свій уточнений позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неприбуття суд не повідомив. Відповідно до змісту частини 7 статті 128, пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Як вбачається із відповіді № 256057 від 04 жовтня 2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру, місце проживання [PERSON] зареєстроване у [ADDRESS] . Надіслана [PERSON] судова повістка повернулася до суду із повідомленням про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Такі дані вказані у поштовому повідомленні, яке повернулося до суду у зв`язку з неможливістю вручення судової повістки на 10 травня 2024 року о 10 год. 00 хв. Іншої адреси свого місця проживання чи перебування [PERSON] суду не повідомив. Тому у зв`язку з відсутністю [PERSON] за адресою місця реєстрації суд вважає, що останній повідомлений належним чином. У відповідності до положень статті 223 частини 4, статей 280-284 ЦПК України суд за згодою позивачки вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Заслухавши пояснення позивачки, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення із наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 статті 12 ЦПК України). Згідно до змісту частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України). Судом об`єктивно встановлено, що з 06 червня 1987 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Дертківської сільської ради Ізяславського району 06 червня 1987 року. Із свідоцтва про народження позивачки серії [NUMBER] вбачається, що її батьком являвся [PERSON] . Під час перебування сторін у шлюбі 21 квітня 2005 року між батьком позивачки [PERSON] (відчужувач) та її чоловіком [PERSON] (набувач) було укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання, за яким [PERSON] набув у власність домоволодіння, розташоване у [ADDRESS] , взамін чого зобов`язався забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Дертківської сільської ради Ізяславського району 23 грудня 2005 року. Право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації» від 22 квітня 2005 року № 7084081. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що фактичний догляд за померлим батьком позивачки [PERSON] постійно до його смерті здійснювала саме [PERSON] . Вона готувала йому їсти, мила його, прасувала одяг, давала йому за необхідності ліки. Натомість відповідач [PERSON] доглядом тестя не займався, оскільки був зайнятий на роботі. Частиною першою статті 69\~Сімейного кодексу\~України (далі - СК України) визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 65\~СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно з частинами першою, другою статті 70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частиною першою статті 71\~СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статті 744\~ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 754 ЦК України). Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним. Договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи (стаття 746 ЦК України). Згідно зі статтею 748\~ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України). Відповідно до статті 749\~ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем. В постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2891цс15 зазначено, що системний аналіз статей 60, 61 СК України, статей 744, 746, 749\~ЦК України у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем. В постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, предметом якої також були правовідносини щодо договору довічного утримання, укладеного під час шлюбу, Верховний Суд України доповнив правовий висновок, викладений у вищезгаданій постанові від 13 квітня 2016 року щодо застосування статей 60, 61\~СК України з огляду на положення статей 744, 746 ЦК України, правовою позицією про те, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми СК України. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60\~СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61\~СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. У даній справі судом встановлено, що договір довічного утримання укладено [PERSON] у інтересах сім`ї і хоча його дружина [PERSON] й не була визначена в цьому договорі як набувач, однак виконувала обов`язки з утримання та догляду за відчужувачем. Отже, спірний житловий будинок, який був предметом вказаного правочину, є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає поділу в рівних частках. Відтак позов підлягає до задоволення. Відповідно до статей 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 2147 грн 20 коп відповідно до статті 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved