Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

15.01.2024 позивач [PERSON] , через свого представника адвоката Собчука В.К. звернулася в суд із позовом до Великобірківської селищної ради, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН №873462, виданого на підставі розпорядження голови Тернопільської РДА від 26.12.2008 №1199 на ім`я [PERSON] . Позов обґрунтований\~тим,\~що [INFO] у\~віці 58\~років помер\~ [PERSON] ,\~який проживав\~за адресою\~ [ADDRESS] . Оскільки померлий до смерті тривалий час хворів та потребував постійного догляду і піклування, а рідних дітей у нього не було, тому на його прохання позивач постійно здійснювала за ним догляд до дня його смерті, спільно вели господарство, купувала продукти та ліки, так як являлася його двоюрідною племінницею. Померлому ще при житті було видано сертифікат серії ТР №002356 від 15.02.1996 на право на земельну частку (пай), на території Великобірківської сільської ради, розміром 3,61 умовних кадастрових гектарів. Проте, у сертифікаті була допущена помилка, ім`я померлого записано як [PERSON] , що не збігається із записом імені в свідоцтві про смерть, де ім`я зазначене, як [PERSON] . Ще за життя померлого вищевказаний сертифікат на право на земельну частку (пай) був втрачений. За заявою позивача від 03.12.2008 на підставі Розпорядження голови Тернопільської РДА №1199 від 26.12.2008 видано на померлого взамін втраченого дублікат сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РН №873462 від 19.02.2009. Таким чином, спадкове майно після смерті померлого складалось з дубліката сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РН №873462 від 19.02.2009. Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , їй було відмовлено у видачі свідоцтва, у зв`язку з тим що позивач не входила до кола спадкоємців які визначені ст. ст. 529, 530 ЦК УРСР 1963 р. Спадкоємців за законом та заповітом у покійного не було, а при житті двоюрідний дядько не встиг оформити на позивача заповіт, тому з часу отримання дубліката сертифіката і до теперішнього часу вона продовжує володіти належним померлому спадковим майном. З цих підстав, просить суд позов задовольнити та визнати за нею право власності за набувальною давністю на сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН №873462, виданого на підставі розпорядження голови Тернопільської РДА від 26.12.2008 №1199 на ім`я [PERSON] . Ухвалою судді від 17.01.2024 відкрито провадження у цивільній справі №607/1030/24. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 14.02.2024 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, що відображено в протоколі судового засідання. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позові та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подавши попередньо суду заяву про розгляд справи у відсутності представника. Суд, вислухавши сторону позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається із вимог ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Щодо визнання прав власності на земельну ділянку із посиланням на спадкування суд керується вимогами закону, що діяло на час відкриття спадщини, а саме станом на день смерті [PERSON] , [INFO] . Так ст. 524 ЦК УРСР 1963 визначені підстави спадкоємства, а саме спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Із спадкової справи після смерті [PERSON] вбачається, що вона зареєстрована 24.02.2023 на підставі заяви позивача [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Інші спадкоємці не зверталися. В ч.1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 вказано, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, для прийняття спадщини позивач повинен отримати статус спадкоємця за законом. Спадкоємці за законом визначені ст.529-533 ЦК УРСР 1963 приналежність до яких, позивач суду доказів не надала. А із змісту наведених статей двоюрідна племінниця не входить в коло спадкоємців, що можуть мати право на спадкування за законом. Що стосується захисту права власності на підставі ст.392 ЦК України суд зазначає, що за вказаною нормою власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За цим критерієм позивачем суду не надано доказів приналежності позивача до титульного власника земельної ділянки про яку йдеться у позовних вимогах. І вочевидь про відсутність титулу вказує вимога про визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. В ст. 119 ЗК України вказано, що набуття права на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність) громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність. Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із статтею 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; спливу установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК є, зокрема, фізичні особи та юридичні особи. Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК). Також, не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності. Наведена вище правова позиція щодо підстав набуття права власності на майно за набувальною давністю наведена у постанові Великої Плати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17. З наданих позивачем доказів вбачається, що з померлим [INFO] [PERSON] на час смерті зареєстрованих осіб не було, що стверджується довідкою № 158 виданою 16.02.2023 Великобірківською селищною радою Тернопільського району Тернопільської області. За заявою [PERSON] від 03.12.2008 на підставі Розпорядження голови Тернопільської РДА №1199 від 26.12.2008 видано на померлого взамін втраченого дублікат сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РН №873462 від 19.02.2009. Сертифікат видано на право на земельну частку (пай) громадянину України члену колективного сільськогосподарського підприємства (сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства) ПАП «Бірки» [PERSON] в тому, що йому належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності ПАП «Бірки», розміром 3,61 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Підставою відмови нотаріуса у видачі свідоцтва на спадщину на земельну ділянку, стала відсутність родинних зв`язків з померлим та відсутність норм законодавства щодо спадкування за Цивільним кодексом Української РСР 1963 року. Відповідно до ч.4 ст.2 ЗУ «Про власність» було закріплено, що власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Указ Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 8 серпня 1995 року визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. В п.24 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розд. X "Перехідні положення" ЗК (2768-14). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. З наведеного слідує, що померлий [PERSON] мав саме право на отримання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку (паю) колективної власності на землю. Проте таке право не було реалізоване у тому числі спадкоємцями. В п.2 ч.1 ст.555 ЦК УРСР 1963р. зазначено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом. Позивачем суду не надано будь яких доказів, що вона добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користується спірною земельною ділянкою. Суд зазначає, що наявність у позивачки сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН №873462, виданого на підставі розпорядження голови Тернопільської РДА від 26.12.2008 №1199 на ім`я [PERSON] , не може свідчити про факт безперервного протягом п`ятнадцяти років користування спірною земельною ділянкою. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову. Інші документи, що надані стороною позивача, встановлених судом обставин не спростовують. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України витрати по оплаті судового збору суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed