Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна про визнання недійсним договору дарування квартири. Просить суд визнати недійсним Договір дарування квартири б/н від 30.06.2021 року укладений між [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] виданий Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 06.06.2000 року, місце реєстрації: [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] виданий Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 04.12.1999 року, місце реєстрації: [ADDRESS] ) загальною площею 40,97 кв.м., житлова площа 20,2 кв.м., розташованою за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2397007323101, номер запису про право власності/довірчої власності: 42745286) посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстраційним № 1387 від 30.06.2021 року. [PERSON] в обґрунтування позовних вимог зазначила, що 29.03.2008 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який вони зареєстрували у Орджонікідзевському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції про що складено актовий запис № 105 та підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 29.03.2008 року.Після укладання шлюбу вона не змінювала своє прізвище та залишилася [PERSON] . Від шлюбу сторони мають дитину: [PERSON] - [INFO] про що м. Запоріжжя відділом реєстрації актів Орджонікідзевського районного управління юстиції у м. Запоріжжя складено відповідний актовий запис за № 218, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Під час шлюбу з [PERSON] , було набуте нерухоме майно серед якого є однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 40,97 кв.м., житлова площа 20,2 кв.м. Син виявив бажання навчатися в Державному університеті «Одеська політехніка» та проживати на час навчання у м. Одеса, ця новина не дуже сподобалась її чоловікові і він був категорично проти навчання дитини у м. Одеса із приводу цього почалися суперечки між ними. Після цього [PERSON] , діючи навмисно та цілеспрямовано вів її в оману запропонувавши схему поділу спільного майна шляхом укладання з її боку Договору дарування квартири [ADDRESS] на його ім`я, а він в якості компенсації за вказану квартиру передає їй частину спільних грошових коштів у розмірі 45 000,00 (сорок п`ять тисяч) доларів США набутих під час шлюбу. 30.06.2021 року будучи впевненою в щирості [PERSON] , виконати усну домовленість виконала свою частину та уклала Договір дарування квартири посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстраційним № 1387, при цьому [PERSON] , зразу відмовився виконати свою частину домовленості та не передав їй частину спільних грошових коштів у розмірі 45 000,00 (сорок п`ять тисяч) доларів США набутих під час шлюбу. Таким чином [PERSON] , вчинив обман її внаслідок чого це вплинуло на вчинення вказаного вище правочину, який би вона в жодному разі не здійснила за відсутності сплати обіцяних відповідачем коштів. У зв`язку з цими обставинами вона вважає, що спірний правочин є недійсним. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна про визнання договору дарування квартири недійсним. Просить суд, визнати недійсним Договір дарування квартири б/н від 30.06.2021 року укладеного між [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] виданий Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 06.06.2000 року, місце реєстрації: [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] виданий Орджоиікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 04.12.1999 року, місце реєстрації: [ADDRESS] ) загальною площею 40,97 кв.м., житлова площа 20,2 кв.м., розташованою за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2397007323101, номер запису про право власності/довірчої власності: 42745286) посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстраційним № 1387 від 30.06.2021 року; Визнати Попередній договір від 01.04.2021 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного між [PERSON] ( [INFO] , паспорт серії [NUMBER] виданий Шевченеівським РВ УМВС України в Запорізькій області 11.01.2001 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] виданий Орджоиікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 06.06.2000 року, місце реєстрації: [ADDRESS] ) дійсним з моменту його укладання; Визнати право власності на нерухоме майно однокімнатну квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2397007323101) за [PERSON] ( [INFO] , паспорт серії [NUMBER] виданий Шевченеівським РВ УМВС України в Запорізькій області 11.01.2001 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ). В обгрунтування позову, [PERSON] зазначає, що 01 квітня 2021 року він уклав з [PERSON] в простій письмовій формі Попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (далі - Попередній договір). Предметом Попереднього договору відповідно п. 1.3. є нерухоме майно квартира однокімнатна [ADDRESS] . Інші характеристики квартири наводяться в технічному паспорті. Пунктом 1.1. Попереднього договору Сторони зобов`язалися в строки, встановлені умовами пункту 1.2 цього Попереднього договору, укласти в майбутньому Договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого Перша Сторона зобов`язується передати у власність (продати) квартиру [ADDRESS] , характеристика якої вказана в п. 1.3. статті 1 цього Попереднього договору, а Друга Сторона зобов`язується прийняти цю квартиру та належним чином оплатити його вартість в обсязі, визначеному цим Попереднім договором. В пункті 1.2. Попереднього договору Сторони визначили, що Основний договір повинен бути укладений та нотаріально посвідчений Сторонами не пізніше 05 липня 2021 року в межах м. Запоріжжя у будь-якого нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу. Згідно п. 1.4. Попереднього договору Сторони визначили, що ціна Основного договору за домовленістю Сторін на дату укладання Попереднього договору складає 699000,00 (шістсот дев`яносто дев`ять тисяч гривень 00 копійок), що на момент укладання становить еквівалент 25 000,00 (двадцять п`ять тисяч доларів США 00 центів) за курсом, встановленим НБУ на дату укладання Основного договору купівлі-продажу. Відповідно п. 1.4.4. Попереднього договору Сторони визначили, що на підтвердження цього Договору та дійсних намірів Другої сторони щодо укладання Основного договору купівлі-продажу квартири у строки та на умовах визначених у Попередньому договорі сплачує Першій стороні забезпечувальний платіж у розмірі 279 600,00 (двісті сімдесят дев`ять тисяч шістсот гривень 00 копійок), що на момент укладання становить еквівалент 10 000,00 доларів США (десять тисяч доларів США 00 центів) за курсом, встановленим НБУ на дату укладання Попереднього договору, що є зменшенням суми яка підлягає оплаті за Основним договором купівлі-продажу квартири. Пунктом 1.4.6. Попереднього договору Сторони визначили, що повна оплата за квартиру зазначену у п. 1.1. статті 1 Попереднього договору здійснюватиметься Другою стороною не пізнішедня підписання та нотаріального посвідчення Основного договору, якщо інше не буде встановлено за домовленістю сторін при укладанні Основного договору. Пунктом 1.5 Попереднього договору Сторони визначили, що цей Договір не надає Другій стороні права власності на квартиру зазначену у п. 1.1. статті 1 цього Договору та права доступу до неї до моменту укладання Основного договору та реєстрації права власності на неї у встановленому чинним законодавством України порядку. Згідно п. 1.6. Попереднього договору Сторони визначили, що Перша сторона є власником квартири зазначеної у п. 1.1. статті 1 Попереднього договору на праві особистої приватної власності на підставі Договору дарування квартири від 30.11.2010 року посвідченого Швецовою О.С., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстровим № 4151, зареєстрованого Орендним підприємством Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 03.12.2010 року в книзі 188 номер запису 3440 реєстраційний запис № 13135883. Відповідно до п. 2.1. Попереднього договору Сторони визначили, що Перша сторона зобов`язується: 2.1.1. \~ \~ \~ \~ Укласти з Другою стороною Основний договір у термін, місці та на умовах, встановлених цим Попереднім договором. 2.1.2. \~ \~ \~ \~ Не вчиняти будь-яких дій, спрямованих на укладання інших попередніх договорів стосовно цієї самої квартири зазначеної у п. 1.1. статті 1 Попереднього договору. 2.1.3 Перша сторона гарантує Другій стороні, що на день підписання Основного договору вона забезпечить наявність усіх необхідних документів для нотаріального посвідчення Основного договору та квартира зазначена у п. 1.1. статті 1 цього Договору не буде перебувати під жодним з передбачених законодавством обтяжень та що до дня укладання Основного договору Перша сторона не буде укладати щодо квартири зазначеної у п. 1.1. статті 1 Попереднього договору будь- яких інших правочинів, які б зумовили виникнення права власності на нерухомість у третіх осіб, що буде підставою визнання Другою стороною можливих правочинів недійсними. 2.1.4. \~ \~ \~ \~ Зберігати конфіденційність відносин та умов відчуження квартири зазначеної у п. 1.1. статті 1 Попереднього договору. 2.1.5. \~ \~ \~ \~ Усі обов`язки Першої сторони за цим Попереднім договором виникають з моменту настання такої відкладальної обставини (ст. 212 ЦК України): сплата Другою стороною забезпечувального платежу, встановленого п.п. 1.4.4. п.1.4. статті 1 цього Попереднього договору. 2.1.6. \~ \~ \~ \~ Передати квартиру зазначена у п. 1.1. статті 1 цього Договору у власність Другій стороні з комплектом ключів та оригіналом технічного паспорту і інших документів в день укладання Основного договору та проведення Другою стороною повного розрахунку за Основним договором. Пунктом 4.1. Попереднього договору Сторони визначили, що для забезпечення виконання свого зобов`язання щодо укладання Основного договору Друга сторона сплачує Першій стороні забезпечувальний платіж у розмірі 279 600,00 (двісті сімдесят дев`ять тисяч шістсот гривень 00 копійок), що на момент укладання становить еквівалент 10 000,00 доларів США (десять тисяч доларів США 00 центів) за курсом, встановленим НБУ на дату укладання Попереднього договору. Курс гривні по відношенню до долара США, встановлений НБУ на дату, що передує даті підписання цього Попереднього Договору, складає 27,96 (двадцять сім гривень 96 копійок) за один долар США. Пунктом 4.3. Попереднього договору Сторони визначили, що датою оплати забезпечувального платежу та інших платежів, передбачених цим Попереднім договором, є дата їх передачі Першій стороні. Пунктом 4.5. Попереднього договору Сторони визначили, що забезпечувальний платіж, який Друга сторона сплачує Першій стороні на підставі цього Попереднього договору є авансом. Згідно пункту 4.6. Попереднього договору Сторони визначили, що при укладанні Сторонами Основного договору забезпечувальний платіж входить до суми що підлягає сплаті за Основним договором. Коли він звернувся до [PERSON] щодо укладання та нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу Квартири, вона пообіцяла це зробити, але фактично протягом тривалого часу ухиляється від укладання Основного договору. Крім того для нього стали повною несподіванкою обставини щодо укладання 30.06.2021 року між [PERSON] та її чоловіком [PERSON] Договору дарування квартири загальною площею 40,97 кв.м., житлова площа 20,2 кв.м., розташованою за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2397007323101, номер запису про право власності/довірчої власності: 42745286) посвідчений нотаріусом Швецовою О.С., за реєстраційним № 1387 (далі-Договір дарування). Тобто [PERSON] в порушення вимог передбачених п. 2.1.3. Попереднього договору, а саме: Перша сторона не буде укладати щодо квартири зазначеному п. 1.1. статті 1 Попереднього договору будь-яких інших правочинів, які б зумовили виникнення права власності на нерухомість у третіх осіб, що буде підставою визнання Другою стороною можливих правочинів недійсними, як зазначалось вище уклала 30.06.2021 року Договір дарування квартири, що є предметом Попереднього договору. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1 ст. 11 ЦК України). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Відповідно ч. З ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. [PERSON] достеменно обізнана про наявність правочину - Попереднього договору та отримавши забезпечувальний платіж у розмірі - 279 600,00 грн., здійснила його протиправне відчуження третій особі [PERSON] на підставі Договору дарування, чим порушила його права. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України визначено, що: якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у своїй Постанові від 29.04.2014 року у справі № 3-11гс14. Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Як йому відомо, [PERSON] та [PERSON] є чоловіком та дружиною то на його особисту думку укладанням правочину (Договору дарування) щодо відчуження спірної квартири, яка є предметом Попереднього договору з метою ухилення від укладання Основного договору купівлі- продажу квартири. Приймаючи до уваги, що Договір дарування за своєю правовою природою є безоплатним відповідно ч. 1 ст. 717 ЦК України то це було здійснено саме з метою зазначеною вище, та має ознаки фіктивного правочину. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Також згідно правової позиції Верховного Суду викладену у своїй Постанові від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, в якій насамперед зазначено, що: договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Виходячи із цього Договір дарування квартири б/н від 30.06.2021 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , загальною площею 40,97 кв.м., житлова площа 20,2 кв.м., розташованою за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2397007323101, номер запису про право власності/довірчої власності: 42745286) посвідчений нотаріусом Швецовою О.С., за реєстраційним № 1387 від 30.06.2021 року є недійсним. Щодо позовних вимог дійсності Попереднього договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та набуття права власності на неї. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України). Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором (ч. 1 ст. 635 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч. 1 ст. 640 ЦК України). Відповідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України). Укладаючи 01 квітня 2021 року Попередній договір з [PERSON] вони погодили в ньому усі істотні умови та дійшли згоди укласти у майбутньому Основний договір, ним на підтвердження платоспроможності та дійсності намірів укладання договору купівлі-продажу квартири було сплачено забезпечувальний платіж у розмірі - 279 600,00 грн., що на момент укладання становило еквівалент 10 000,00 доларів США за курсом, встановленим НБУ на дату укладання Попереднього договору, тобто мною було виконані усі вимоги притаманні даному виду правочинів згідно чинного законодавства України. Відповідно ч. 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що: «Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків». Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України визначено, що: «Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності». Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. З ст. 203 ЦК України). Відповідно ч. 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що: «Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним». Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України). Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України наголошує на тому, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статі 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р (далі - Перший протокол; Конвенція) в якому закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст.41 Конституції України). Згідно ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Укладений Договір повністю відповідає вимогам чинного законодавства України, як на момент його укладання так і на теперішній час. Сторони домовилися щодо усіх істотних умов у Договорі, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося його виконання, шляхом фактичної передачі забезпечувального платежу, залишилось не виконаним лише нотаріальне посвідчення Основного договору купівлі-продажу квартири тобто [PERSON] ухилилася від його нотаріального посвідчення і єдиним способом в цій ситуації є визнання Договору дійсним в судовому порядку. Відповідно частині 2 статті 220 ЦК України визначено, що: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2021 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 23.09.2021 року на 11 год. 00 хв. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2021 р. задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт із забороною відчуження однокімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 40,97 кв.м., житлова площа 20,2 кв.м. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2022 року справу призначено до судового розгляду на 19.10.2022 року на 11 год.15 хв. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.04.2023 року поновлено третій особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] строк звернення до суду; прийнято до свого провадження позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири від 30.06.2021 р., за адресою: [ADDRESS] ., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , визнання недійсним попереднього договору від 01.04.2021 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у приміщенні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя на 23 червня 2023 року на 10-00 годину. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.08.2023 року прийнято заяву про зміну підстав позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова О.С., третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] , про визнання недійсним договору дарування квартири. Ухвалено в подальшому розглядати справу з урахуванням змінених підстав позову. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2023 року справу призначено до судового розгляду на 06.12.2023 року на 13 год.30 хв. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що позов [PERSON] не визнає в повному обсязі. В 2008 році він уклав шлюб з позивачкою [PERSON] . До цього шлюбу, в 2003 році в них народився син [PERSON] . На той час він працював на посаді фінансового директора великої компанії, він особисто утримував родину дружину, сина та будинок в якому вони спільно мешкали за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] не працювала, гроші не заробляла, займалась домогосподарством, виховувала сина. В 2010 році матір [PERSON] придбала квартиру в Одесі, після чого вони кожний рік всією родиною відвідували її та відпочивали і оздоровлювались в літній період в Одесі. Квартира за адресою: [ADDRESS] належала його батьку. Після смерті батька він в 2006 році отримав вказану квартиру у спадок. В 2008 році він підписав договір поруки по кредиту підприємства в якому працював. В 2010 році банк звернувся до суду із позовом до нього про стягнення суми боргу. Оскільки, існував ризик арешту та відчуження квартири адресою: [ADDRESS] на користь банку, він у нотаріуса оформив договір дарування квартири на ім`я дружини [PERSON] . В 2021 році вже [PERSON] , згідно нотаріально оформленого договору, подарувала йому вказану квартиру. В цьому ж році, в липні [PERSON] разом з сином [PERSON] поїхали на відпочинок в Одесу. Після цього, несподівано для нього, [PERSON] звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу. Будь-яких коштів, за відчуження квартири він [PERSON] не обіцяв, домовленостей з цього приводу між ними не було. Від представника відповідача [PERSON] 11.09.2023 р. до суду надійшов письмовий відзив на позовні вимоги із зміненими підставами позову, в якому зазначено, що спірна квартира не є майном, що набуте подружжям під час шлюбу. Спірна квартира належала відповідачу по справі на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою 08.02.2006 року, за реєстровим № 2-76. Спірну квартиру Відповідач успадкував після свого батька. Вказане вбачається та підтверджується Договором дарування квартири від 30 листопада 2010 року. Пізніше під впливом важких обставин відповідач подарував все належне йому на праві особистої приватної власності майно позивачці. Такі події були викликані наступним. 04 жовтня 2010 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя було відкрито провадження по справі № 2-7281/2010 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноцент «Навігатор», Відкритого акціонерного товариства «Запоріжсантехмонтаж», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоком» про стягнення боргу за Кредитним договором про надання мультивалютної кредитної лінії № 11356886000 від 06.06.2008 року (копія ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя про відкриття провадження по справі № 2- 7281/2010 додається). Вказане також підтверджується копією ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 02 квітня 2013 року. Отримавши у жовтні 2010 року ухвалу суду про відкриття провадження за позовом ПАТ «УкрСиббанк», розуміючи, що в разі задоволення позову в порядку виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором може бути звернуто стягнення на майно, яке належить [PERSON] , він з метою збереження цього майна передав його за договором дарування своїй дружині - позивачці по справі у листопаді 2010 року. Так, 29 листопада 2010 року між сторонами було укладено Договір дарування житлового будинку, що належав відповідачу на праві особистої приватної власності. 30 листопада 2010 року було укладено Договір дарування спірної квартири, за якими відповідач передав право власності на спірну квартиру позивачці. В подальшому, а саме 30 червня 2021 року позивачка фактично повернула належне Відповідачу його особисте майно (квартиру), уклавши оспорюваний Договір дарування. Жодної домовленості про передання позивачці частини спільних грошових коштів у розмірі 45 000 доларів США в якості компенсації за спірну квартиру між сторонами не існувало. Як вбачається з оспорюваного Договору дарування квартири від 30 червня 2021 (пункт 4 Договору) вартість квартири оцінена у 556 565 гри. згідно зі Звітом про оцінку, виконаним суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] . Станом на день укладання оспорюваного правочину 556 565 грн. дорівнювало 20479, 80 доларів США, що підтверджується роздруківкою з сайту «Мінфін» «Офіційний валютний курс НБУ на 30.06.2021 року» (1 долар США = 27, 1763 грн.). Аргументів та доказів в обґрунтування таких нерівноцінних «домовленостей» позивачка не наводить, як і не надає належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у подружжя спільних грошових коштів про які вона вказує, також не наводить мотивів незвернення нею до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, зокрема грошових коштів на які вказує. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину. прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Такий правовий висновок наведено Верховним Судом в постанові від 14 березня 2019 року по справі № 755/3903/17 (провадження № 61-27176св18). Пунктами 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено судам, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не мас істотного значення. Підписавши оспорюваний договір позивачка тим самим підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами укладеного Договору дарування, що зараз оспорює. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним:, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 зазначено: «обман, що стосується обставин, які мають значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що \~ \~ \~ \~невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину \~ \~ \~ \~за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17(провадження № 5213св20)». На переконання сторони відповідача, позивачка не спростувала у встановленому законом презумпцію правомірності правочину, не довела обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. З матеріалів справи вбачається, що на виконання спірного Договору дарування було передано майно, що підтверджено самим договором дарування, а також фактичною реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. \~ \~ \~ \~ Окрім того, договір між сторонами був укладений в належній формі, ними досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно. \~ \~ \~ \~ Із оспорюваного договору вбачається, що при його укладенні, сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясні пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, при узгодженні умов договору та укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними як учасниками правочину, договір укладено ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним) та не приховує інший правочин (не є удаваним), зміст договору відомий та підписаний сторонами, як і свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору. \~ \~ \~ \~ Відповідно до п. 10 оспорюваного Договору дарувальнику роз`яснено, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не права вимагати від обдарованого вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. 30 червня 2021 року перед підписанням сторонами та нотаріальним посвідченням Договору дарування квартири, сторонам був наданий повний текст цього договору для ознайомлення, який був ними прочитаний, зміст договору нотаріусом було роз`яснено сторонам в повному обсязі до підписання ними договору. Зауважень до тексту договору позивачка не мала. Також, нотаріусом було встановлено дійсні наміри кожної зі сторін до вчинення вказаного договору дарування, відсутність у позивачки заперечень щодо кожної з умов договору, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі. Від представника відповідача [PERSON] до суду 03.05.2023 р. надійшов відзив на позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги в якому зазначено, що згідно роз`яснень Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). (Постанова ВС по справі № 489/3570/16-ц від 15 квітня 2020 року) Також, Верховний Суд в Постанові 31 березня 2021 року по справі № 910/18600/19 надав такі роз`яснення: під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Таким чином, з наведеного слідує, що в даному випадку особою щодо якої було здійснено дію, а саме: можливе введення в оману - є [PERSON] , який є стороною правочину, та контрагентом [PERSON] під час укладення договору дарування, який [PERSON] просить суд визнати недійсним. У постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі 6-1376сц16викладено правовий висновок про те, що статтею 330 ЦК України встановлено, що вразі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього; одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України. Отже, [PERSON] , звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими він обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права особи, яка не є стороною правочину є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. За наслідками задоволення такого позову має відбуватися поновлення (захист) майнових прав позивача або ж його інтереси можуть бути реалізовані, внаслідок чого він зможе набути прав. На цьому наголосила Об`єднана палата Верховного Суду при розгляді справи № 910/12787/17. Натомість [PERSON] , оспорюючи правочин, стороною якого він не є посилається на положення цивільного законодавства, які регулюють спосіб захисту порушеного права саме сторони правочину, а не будь-якої іншої особи, яка вважає, що укладений правочин порушує її права чи законні інтереси. Крім того, відповідно до положень ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Як вбачається з матеріалів, що долучені до позовної заяви [PERSON] , попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] укладено в простій письмовій формі. Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Отже, в розумінні вимог ст. 215 ЦК України попередній договір від 01 квітня 2021 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] є недійсним (нікчемним) правочином. Статтею 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Нікчемний правочин є недійсним вже в момент вчинення, незалежно від будь-чиєї волі (ipso iure), і його абсолютна недійсність діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, не зумовлює набуття/зміни/ припинення прав ні для кого. Отже, в момент укладення договору дарування квартири № б/н від 30.06.2021 факту введення в оману не існувало, як і не існувало інших перешкод для укладання, адже попередній договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] нікчемним, і таким, що не породжував для жодної із його сторін юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до положень статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З аналізу вищевикладеного та положень цивільного законодавства, які регулюють правовідносини, що склались між учасниками справи, слідує, що позовні вимоги [PERSON] про визнання договору дарування спірної квартири недійсним є неефективними з метою захисту його прав і передчасними до поки [PERSON] не буде у встановленому порядку доведено дійсність попереднього договору від 01 квітня 2021 року, укладеного ним із [PERSON] . У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що «однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановленні судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин». Разом з тим, [PERSON] не вказує і не надає жодних доказів, які б свідчили, що в момент укладання попереднього договору від 01 квітня 2021 року, який він просить суд визнати дійсним, існували обставини ухилення [PERSON] від його нотаріального посвідчення, або мала місце втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов`язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Під час судового засідання, яке відбулось 19 квітня 2023 року, представником [PERSON] були надані пояснення, відповідно до яких його клієнт підтвердила, що обставини укладання попереднього договору мали місце, тобто фактично визнала в цій частині позовні вимоги [PERSON] . На переконання сторони Відповідача ( [PERSON] ) визнання цих позовних вимог спростовує доводи [PERSON] про ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення спірного попереднього договору та втрати можливості посвідчити його нотаріально. Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата другою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року, справа № 665/2266/16-ц, провадження № 61-29416св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року, справа № 2-4783/07, провадження № 61-14587св18. Жодних об`єктивних перешкод для нотаріального посвідчення попереднього договору (стан здоров`я, виїзд за кордон на постійне місце проживання, втрати будь-якого зв`язку з [PERSON] з [PERSON] чи інше) з матеріалів справи не вбачається. Також не встановлено і не доведено втрату можливості нотаріального посвідчення попереднього договору. Таким чином, з наведеного слідує, що позовні вимоги про визнання дійсним попереднього договору є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню підлягають. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Як вбачається з матеріалів, які додані до позовної заяви [PERSON] , між ним та [PERSON] 01 квітня 2021 року було укладено попередній договір в простій письмовій формі (нікчемний правочин). Відповідно до п. 1.2. попереднього договору, сторони погодили, що Основний договір повинен бути укладений та нотаріально посвідчений не пізніше 05 липня 2021 року. Ціна Основного договору за домовленістю сторін на дату укладання попередньої договору складає 699 000 грн., що на момент укладання становить 25 000 доларів США (п. 1.4. попереднього договору). Пунктом 1.4.4. попереднього договору закріплено, що на підтвердження дійсних намірів Другої сторони ( [PERSON] ) щодо укладання Основного договору купівлі-продажу квартири у строки та на умовах визначених у попередньому договорі сплачує Першій стороні забезпечувальний платіж у розмірі 279 600 грн., що на момент укладання становить еквівалент 10 000 доларів США за курсом НБУ на дату укладання попереднього договору, що с зменшенням суми яка підлягає оплаті за Основним договором купівлі-продажу. Відповідно до п. 1.4.6. попереднього договору повна оплата за квартиру здійснюватиметься не пізніше дня підписання та нотаріального посвідчення Основного договору, якщо інше не буде встановлено за домовленістю сторін при укладенні Основного договору. В пункті 1.5. попереднього договору міститься застереження, що попередній договір не надає Другій стороні ( [PERSON] ) права власності на квартиру, що є предметом цього попереднього договору та права доступу до неї до моменту укладенні Основного договору та реєстрації права власності на неї у встановленому чинним законодавством України порядку. Отже, з наведеного слідує, що за спірну квартиру [PERSON] не було здійснено повний розрахунок з [PERSON] , сторони попереднього договору Основний договір у будь-якій формі не укладали, умовами попереднього договору визначено, що він не породжує право власності на спірну квартиру для [PERSON] . Згідно із ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Отже, суть попереднього договору полягає в тому, що його сторони зобов`язуються в майбутньому укласти основний договір. При цьому попередній договір визначає умови, на яких сторони зобов`язуються в певний строк укласти основний договір, тобто, за попереднім договором виникає лише двостороннє зобов`язання сторін укласти основний договір у майбутньому, як у даному випадку, договір купівлі-продажу, позаяк, укладенням попереднього договору лише обумовлюються наступні дії його сторін, а не відбувається фактичне вибуття із власності продавця предмету продажу, а покупець не набуває право власності на це майно з укладенням попереднього договору. Такі роз`яснення містяться в Постанові ВС від 20 вересня 2017 року по справі № 923/1004/15. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, має відшкодувати другій стороні збитки, завдані прострочкою, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 635 ЦК України). Тобто винна сторона за попереднім договором зобов`язана виключно відшкодувати збитки (висновки в постанові ВСУ від 02.09.2015року по справі №6-226цс14, які на теперішній час не змінні). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80 гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52). Таким чином, [PERSON] обрано неналежний захист свого права, а тому позовні вимоги про визнання за ним права власності на спірну квартиру не підлягають задоволенню. Заслухавши думку учасників процесу, покази свідків, дослідивши надані письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. \~ \~ \~ \~Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами вивченими та оголошеними в судовому засіданні: Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 29.03.2008 року, зареєстрований у Орджонікідзевському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (актовий запис № 105) згідно з яким [PERSON] 29.03.2008 року уклала шлюб з відповідачем [PERSON] (т.1.а.с.14 ) Свідоцтвом про народження [PERSON] - [INFO] (серія [NUMBER] ; актовий запис за № 218) (т.1 а.с.15). Договором дарування квартири від 30.11.2010 року, згідно з яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] (т.2. а.с. 154,155). Договором дарування квартири від 30.06.2021 року, згідно з яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS] (т.2. а.с. 154,155). Відповідно до статтей 76,81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 90 ЦПК України визначено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] та [PERSON] є його батьками. На даний час він навчається на третьому курсі в НУ «Одеська політехніка» та мешкає разом з матір`ю, бабусею та дідусем в [ADDRESS] . Його матір [PERSON] працює викладачем в НУ «Одеська політехніка» на кафедрі публічного управління та адміністрування. Зі свого народження та до 2021 року він проживав разом зі своєю родиною у [ADDRESS] , в 2022 році за рішенням суду шлюб між його батьками було розірвано. Конфлікти між батьками почались приблизно з 2019 року і були пов`язані з тим, що батько часто в нетверезому стані дорікав матері, що вона не працює. В 2021 році [PERSON] згідно нотаріально оформленого договору, подарувала батьку квартиру за адресою: [ADDRESS] . Фактично між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, оскільки батько обіцяв матері сплатити 45 тисяч доларів США за вказану квартиру, але обіцянки своєї не дотримався, обумовлену суму відмовився виплачувати [PERSON] . На час досягнення цих домовленостей, батько працював заступником директора в компанії, яка займалась торгівлею нафтопродуктами. Коли [PERSON] та [PERSON] домовлялись про купівлю-продаж спірної квартири, він був особисто присутній при цій бесіді та чув як батько обіцяв виплатити матері 45 тисяч доларів за квартиру. Вказана бесіда між батьками стосовно купівлю [PERSON] квартири відбувалась до розірвання їх шлюбу та переїзду матері до міста Одеса. На його переконання, батько ошукав матір на 45 тисяч доларів, відмовившись оплачувати придбану в неї квартиру. Покази свідка [PERSON] мають лише інформативний характер та зводяться до того, що він мешкає постійно у спірній квартирі приблизно з 2005 року на правах орендаря. Позивачку [PERSON] він ніколи не бачив, не спілкувався з нею, про її намір продати квартиру нічого не знав. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Так, в судовому засіданні [PERSON] , який є сином відповідача [PERSON] , пояснив, що відносини між його батьком та матір`ю [PERSON] значно погіршились з 2019 року, у зв`язку з чим між ними обговорювалось питання розірвання шлюбу та добровільного поділу спільного майна. [PERSON] ввів в оману його матір, пообіцявши їй сплатити за квартиру [ADDRESS] тисяч доларів США. Він особисто був присутній при цієї бесіді батьків. Заперечуючи проти показань свідка [PERSON] в судових дебатах представник відповідача [PERSON] зазначила, що за правилами Цивільного кодексу України, усі правочини щодо нерухомого майна мають бути укладені в письмовій формі, підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. В пункті 12 Постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що за змістом абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитись свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускається як засіб доказування факту вчинення правочину у Цивільному кодексі України визначені прямо. Отже, на переконання сторони відповідача, показання свідка [PERSON] , який крім іншого, є зацікавленою особою у результатах розгляду справи, оскільки проживає разом із позивачем по справі та перебуває під її впливом, налаштований матір`ю проти свого батька, є необ`єктивним, не можуть бути визнані допустимими доказами існування між сторонами по справі будь-яких усних домовленостей щодо спірної квартири. Вказану позицію представника відповідача суд вважає хибною з огляду на те, що факт вчинення правочину відчуження (дарування) квартири [ADDRESS] стороною позивачки [PERSON] не заперечується, а окремі частини договору дарування не оспорюються. Позивачка та свідок наполягають на тому, що договір дарування був укладений під впливом обману, внаслідок навмисного цілеспрямованого введення відповідачем [PERSON] іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Також, суд відхиляє доводи представника відповідачки про те, що свідок [PERSON] є зацікавленою особою у результатах розгляду справи, перебуває під впливом матері, налаштований нею проти свого батька, є необ`єктивним, з огляду на те, що вказане твердження нічим не обґрунтовано та не доведено, тобто є голослівним. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив, що в даній справі обставина, яка не відповідає дійсності є безоплатність договору дарування квартири від 30.06.2021 року і вказана обставина є істотною для вчиненого правочину. Позивачка [PERSON] не бажала безоплатного відчуження належної їй квартири, але внаслідок умисних дій відповідача [PERSON] , а саме його обіцянки сплатити їй 45 тисяч доларів США, під впливом обману підписала договір дарування. Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано доказів, що під час укладення спірного договору внутрішня воля сторін відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони договору передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Стосовно аудіо запису телефонної розмови між свідком [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Відповідно до положень статей 31, 32 Конституції України, статей 270, 306 ЦК України кожному гарантується право на таємницю телефонних розмов; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Такий висновок відображені в постанові ВСУ від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1435цс17. Крім того, вирішуючи питання про допустимість аудіо записів телефонних розмов, суди керуються висновками, що містяться в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням СБУ щодо офіційного тлумачення положення ч. З ст. 62 Конституції України № 12-рп/2011 від 20.10.2011 року, та оцінюють відповідні докази як такі, що є недопустимими та порушують встановлене ст. 32 Конституції України право на таємницю телефонних розмов. Розглядаючи справу Конституційний суд узяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції) тощо. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 20.10.2011 року (справа № 12-рп/2011) подані будь - якою фізичною чи юридичною особою речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених в Конституції України, зокрема внаслідок цілеспрямованих дій із застосуванням оперативно- розшукових заходів, передбачених Законом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судові рішення» від 18 грудня 2009 року № 14, у разі виникнення спірних правовідносин, не врегульованих законом, застосовується закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутністю такого слід виходити із загальних засад законодавства (аналогія права). Такі саме положення містяться в частині 9 статті 10 ЦПК України, Другий апеляційний адміністративний суд у постанові від 27.09.2019 р. у справі № 520/5474/19 вказав, що здійснення звукового запису голосу особи без її згоди порушує право на охорону інтересів особи. Голос фізичної особи належить до проявів особистого характеру, що охороняється, його звуковий запис можна здійснювати або використовувати тільки з відома фізичної особи. За положениями ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом, відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України. Допустимість доказів мас загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватись вимоги щодо отримання інформації з передбачених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи. Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Такі висновки зроблені Верховним Судом в постанові від 28 лютого 2024 року у справі № 910/12005/22. Так, під час прослуховування аудіо запису телефонної розмови під час судового засідання, що відбулось 06 травня 2024 року було встановлено, що свідок [PERSON] не попередив свого батька [PERSON] про запис їх розмови, згоди на запис розмови не отримав, як і згоду на розповсюдження цієї телефонної розмови. Вислів відповідача [PERSON] в кінці телефонної розмови про те, що [PERSON] може це записати і прослухати через 10 років жодним чином не свідчить про його обізнаність, що телефонна розмови вже записується і не може бути розцінена судом як згода на використання та розповсюдження телефонної розмови, адже відповідач вказує, що саме син [PERSON] може її прослухати через значний проміжок років з метою порівняти його погляди на ситуацію, що сталась між батькам, яку він мав на момент цієї телефонної розмови з його поглядом на цю ж ситуації після спливу 10 років, коли вій надбає власний життєвий досвід. Отже, вказаний аудіо запис телефонної розмови, поданий стороною позивача як доказ є таким, що отриманий з порушенням порядку його отримання, тобто з порушенням таємниці телефонних розмов, зроблений без згоди особи і без отримання офіційного дозволу записувати його тощо, а тому суд визнає його недопустимим доказом. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним, про визнання попереднього договору купівлі-продажу квартири дійсним, про визнання за ним права власності на спірну квартиру, суд зауважує наступне. З позовних вимог третьої особи слідує, що в даному випадку особою щодо якої було здійснено дію, а саме: можливе введення в оману - є [PERSON] , який є стороною правочину, та контрагентом [PERSON] під час укладення договору дарування, який [PERSON] просить суд визнати недійсним. У постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі 6- 1376цс16 викладено правовий висновок про те, що статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього; одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статгі 661 ЦК України. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Отже, [PERSON] , звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими він обгрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права особи, яка не є стороною правочину є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. За наслідками задоволення такого позову має відбуватися поновлення (захист) майнових прав позивача або ж його інтереси можуть бути реалізовані, внаслідок чого він зможе набути прав. На цьому наголосила Об`єднана палата Верховного Суду при розгляді справи № 910/12787/17. Натомість [PERSON] оспорюючи правочин, стороною якого він не є посилається на положення цивільного законодавства, які регулюють спосіб захисту порушеного права саме сторони правочину, а не будь-якої іншої особи, яка вважає, що укладений правочин порушує її права чи законні інтереси. Крім того, відповідно до положень ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Як вбачається з матеріалів, що долучені до позовної заяви [PERSON] попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] укладено в простій письмовій формі. Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Отже, в розумінні вимог ст. 215 ЦК України попередній договір від 01 квітня 2021 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] є недійсним (нікчемним) правочином. Статтею 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з ного недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коди одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статгі, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованого особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Нікчемний правочин є недійсним вже в момент вчинення, незалежно від будь-чиєї волі (ipso iurc), і його абсолютна недійсність діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, не зумовлює набуття/зміни/ припинення прав ні для кого. Отже, попередній договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним, і таким, що не породжував для жодної із його сторін юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Однак, відповідно до положень статгі 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повис або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З аналізу вищевикладеного та положень цивільного законодавства, які регулюють правовідносини, що склались між учасниками справи, слідує, що позовні вимоги Котія СЛ. про визнання договору дарування спірної квартири недійсним є неефективними з метою захисту свого прав і передчасними до поки [PERSON] не буде у встановленому порядку доведено дійсність переднього договору від 01 квітня 2021 року, укладеного ним із [PERSON] . Щодо позовних вимог про визнання попереднього договору від 01 квітня 2021 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] дійсним з моменту його укладення та про визання за [PERSON] права власності на спірну квартиру, суд зауважує наступне. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частина 3 ст. 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ч. 2, ст. 220 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що «однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин». [PERSON] не надав суду жодного доказу, який би свідчив, що в момент укладання попереднього договору від 01 квітня 2021 року, який він просить суд визнати дійсним, існували обставини ухилення [PERSON] від його нотаріального посвідчення, або мала місце втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов`язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата другою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому, саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року, справа № 665/2266/16-ц, провадження № 61-29416св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року, справа № 2-4783/07, провадження № 61-14587св18. В судовому засіданні представник [PERSON] пояснив, що попередній договір, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] не був посвідчений нотаріально, оскільки, що на нотаріальне посвідчення сторони вирішили не витрачати кошти. З наведеного слідує, що не існували жодні обставини ухилення [PERSON] від його нотаріального посвідчення, або мала місце втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним попереднього договору є необгрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності! Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від II квітня 2019 року у справі № 910/8880/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Як вбачається з матеріалів, які додані до позовної заяви [PERSON] , між ним та [PERSON] 01 квітня 2021 року було укладено попередній договір в простій письмовій формі (нікчемний правочин). Відповідно до п. 1.2. попереднього договору, сторони погодили, що Основний договір повинен бути укладений та нотаріально посвідчений не пізніше 05 липня 2021 року. Ціпа Основного договору за домовленістю сторін на дату укладання попереднього договору складає 699 000 грн., що на момент укладання становить 25 000 доларів CША (п.1.4.попереднього договору). Пунктом 1.4.4. попереднього договору закріплено, що на підтвердження дійсних намірів Другої сторони ( [PERSON] ) щодо укладання Основного договору купівлі-продажу квартири у строки та на умовах визначених у попередньому договорі сплачує Першій стороні забезпечувальний платіж у розмірі 279 600 грн., що на момент укладання становить еквівалент 10 000 доларів СІІІА за курсом НБУ на дату укладання попереднього договору, що є зменшенням суми яка підлягає оплаті за Основним договором купівлі-продажу. Відповідно до п. 1,4.6. попереднього договору повна оплата за квартиру здійснюватиметься не пізніше дня підписання та нотаріального посвідчення Основного договору, якщо інше не буде встановлено за домовленістю сторін при укладенні Основного договору. В пункті 1.5. попереднього договору міститься застереження, що попередній договір не надає Другій стороні ( [PERSON] ) права власності на квартиру, що є предмет ом цього попереднього договору та права доступу до неї до моменту укладенні Основного договору та реєстрації права власності на неї у встановленому чинним законодавством України порядку. Отже, з наведеного слідує, що за спірну квартиру [PERSON] не було здійснено повний розрахунок з [PERSON] , сторони попереднього договору Основний договір у будь-якій формі не укладали, умовами попереднього договору визначено, що він не породжує право власності на спірну квартиру для [PERSON] . Згідно із ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) па умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Отже, суть попереднього договору полягає в тому, що його сторони зобов`язуються в майбутньому укласти основний договір. При цьому попередній договір визначає, умови, на яких сторони зобов`язуються в певний строк укласти основний договір, тобто, за попереднім договором виникає лише двостороннє зобов`язання сторін укласти основний договір у майбутньому, як у даному випадку, договір купівлі-продажу, позаяк, укладенням попереднього договору лише обумовлюються наступні дії його сторін, а не відбувається фактичне вибуття із власності продавця предмету продажу, а покупець не набуває право власності на це майно з укладенням попереднього договору. Такі роз`яснення містяться в Постанові ВС від 20 вересня 2017 року по справі № 923/1004/15. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає: змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (проваджеш-тя № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12- 80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12- 52гс20, пункт 52). Відповідно до частини четвертої етапі 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, [PERSON] обрано неналежний захист свого права, а тому позовні вимоги про визнання за ним права власності на спірну квартиру не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved