Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

01 лютого 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 08 липня 2000 року він як член біржі, за результатами біржових торгів придбав у члена біржі [PERSON] , житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , про що між ними було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна № 420 від 08 липня 2000 року, зареєстрований в Вознесенській Універсальній Товарно-Сировинній біржі в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 420 (надалі - Договір). Відповідно до умов цього Договору він придбав у власність житловий кам`яний будинок [ADDRESS] , житловою площею 51,0 кв. м, з літньою кухнею кам`яною (літ. Г), тамбуром кам`яним (літ. Г), гаражем кам`яним (літ. В), сараєм кам`яним (літ. Б), душем цегляний (літ. Е), навісом (літ. И), туалетом цегляним (літ. Д), гаражем (літ. К), спорудами № 1-4. 25 травня 2023 року Веселинівським районним судом Миколаївської області вищевказаний Договір був визнаний дійсним. 20 грудня 2023 року державним реєстратором речових прав на нерухоме майно було вчинено запис про його право власності на Житловий будинок до Державного реєстру речових прав за номером: 53093455 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2853634248040). Наразі він бажає вказаний житловий будинок подарувати своїй дочці, у зв`язку з чим звернувся до нотаріуса з метою отримання консультації, з приводу порядку вчинення правочину. Нотаріус пояснила йому, що істотною умовою договору дарування житлового будинку є наявність присвоєного кадастрового номеру земельної ділянки, розташованої під житловим будинком. Разом з тим, земельна ділянка, розташована під житловим будинком, перебуває у власності попереднього власника - [PERSON] . Його право власності посвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії МК № 1887, виданим 21 квітня 1995 року Веселинівською селищною радою на підставі Рішення виконкому від 19.04.1994 р. № 67. Зважаючи на те, що він не знає де зараз перебуває відповідач, жодного зв`язку у нього з ним не має, вимушений звернутися до суду. Просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 417 м. кв, що еквівалентно 0,0417 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , належну [PERSON] , право власності якого посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серії МК № 1887, виданим 21.04.1995 року Веселинівською селищною радою на підставі рішення виконкому від 19.04.1994 року № 67. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності та позивача, позовні вимоги підтримують та просить суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області в судове засідання не з`явився. Але до суду від начальника відділу з юридичних питань та взаємодії з правоохоронними органами Веселинівського селищної ради Андрія Стаднічук надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника та визнання позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений через оголошення, опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України та направлено на його адресу судову кореспонденцію, яка повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. Причини неявки суду невідомі. Відзив на позов не надійшов. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). 14.05.2024 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 08 липня 2000 року [PERSON] як член біржі, за результатами біржових торгів придбав у члена біржі [PERSON] , житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , про що між ними було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна № 420 від 08 липня 2000 року, зареєстрований в Вознесенській Універсальній Товарно-Сировинній біржі в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 420. (а.с.7) . Відповідно до умов цього Договору [PERSON] придбав у власність житловий кам`яний будинок [ADDRESS] , житловою площею 51,0 кв. м, з літньою кухнею кам`яною (літ. Г), тамбуром кам`яним (літ. Г), гаражем кам`яним (літ. В), сараєм кам`яним (літ. Б), душем цегляний (літ. Е), навісом (літ. И), туалетом цегляним (літ. Д), гаражем (літ. К), спорудами № 1-4. 25 травня 2023 року рішенням Веселинівським районним судом Миколаївської області було визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , який складається у цілому: з житлової площі розміром 51,0 кв.м, з літньою кухнею (літ. Г), тамбуром кам`яним (літ. г), гаражем кам`яним (літ. В), сараєм кам`яним (літ. Б), душем цегляним (літ. Е), навісом (літ. И), туалетом цегляним (літ. Д), гаражем (літ. К), спорудами №1-4, укладений між [PERSON] , [INFO] , уродженцем с. Тимирязівка Вознесенського району Миколаївської області, та [PERSON] , зареєстрований 08 липня 2000 року в Вознесенській Універсальній Товарно-Сировинній біржі в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №420.(а.с. 9-10). В теперішній час позивач [PERSON] бажає вказаний житловий будинок подарувати своїй дочці, у зв`язку з чим він звернувся до нотаріуса з метою отримання консультації, з приводу порядку вчинення правочину. Нотаріус пояснила йому, що істотною умовою договору дарування житлового будинку є наявність присвоєного кадастрового номеру земельної ділянки, розташованої під житловим будинком. Земельна ділянка, розташована під житловим будинком, перебуває у власності попереднього власника - [PERSON] . Його право власності посвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії МК № 1887, виданим 21 квітня 1995 року Веселинівською селищною радою на підставі Рішення виконкому від 19.04.1994 р. № 67 (а.с. 12). Цивільні відносини по даній справі виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України від 01 січня 2004 року, а саме договір купівлі-продажу житлового будинку було укладено 08.07.2000 року, тому на дані правовідносини поширюється дія норм Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року та нормами Земельного кодексу України 1991 року. За приписами ст. 30 Земельного кодексу України 1991 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди, (ч.1). При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів (ч.2). Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України (поточна реакція) у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Статтею 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 04 грудня 2018 року, ухваленій у справі № 910/18560/16. У постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15 Верховний Суд України зокрема, зазначив, що аналіз змісту норм статей 120 та 125 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, які на ній розміщені. Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. При цьому передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час прийняття постанови від 16 січня 2019 року у справі № 360/2285/14-ц, зазначив, що за відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України. За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від них. Особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під таким будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню, необхідно визнати за позивачем право власності на земельну ділянку. На підставі вищевказаного,

Outcome: approved