Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, відповідно до якої просить розірвати шлюб, який був зареєстрований 17 вересня 2011 року виконкомом Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, актовий запис №06. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Сторони перестали знаходити взаєморозуміння та мають різні погляди на життя, тому спільний побут не ведуть та проживають окремо. Сімейно - шлюбні стосунки сторони не підтримують, сам шлюб носить формальний характер. Після припинення шлюбних відносин їх спільний син [PERSON] виявив бажання проживати з батьком, донька залишилася проживати з матір`ю. В зв`язку з викладеним позивач просить шлюб розірвати, та визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , 2017 року народження, біля нього. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, просив шлюб розірвати та визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , 2017 року народження, біля нього. Відповідач в судовому засіданні не заперечувала проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , 2017 року народження, біля батька. Відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється у відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно положень ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 17 вересня 2011 року виконкомом Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, актовий запис №06, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 15 вересня 2011 року (а.с.4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконкомом Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області 17 грудня 2014 року, та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Кривоозерським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 03 серпня 2017 року (а.с.5). Причиною розпаду сім`ї послужило те, що сторони мають різні погляди на подружнє життя, часті сварки, сторони не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, кожен з них живе своїм життям. Враховуючи відсутність у сторін бажання зберегти сім`ю, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, збереження сім`ї суперечить їх інтересам, шлюб розпався, носить формальний характер, а тому його слід розірвати. Згідно положень ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відомостей про бажання відповідачки змінити своє прізвище після розлучення в суді не має, а тому суд не вирішує дане питання. Одночасно з вимогою про розірвання шлюбу позивач заявив про залишення проживання неповнолітньої дитини сина [PERSON] разом з ним. Відповідно до листа органу опіки та піклування Кривоозерськлої селищної ради №03-01/24-75 від 26 січня 2024 року зазначено, що оскільки між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] не виникає спору при визначенні місця проживання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, висновок органу опіки та піклування не потрібен. Визначення місця проживання дитини з батьком не визначає, що він самостійно виховує та утримує дитину, оскільки згідно Сімейного кодексу України у батька та матері є рівні права та обов`язки відносно дитини. Самостійне виховання дитини батьком підтверджується свідоцтвом про смерть матері, або рішення суду про позбавлення матері батьківських прав, або рішення суду про відібрання дитини в матері без позбавлення її батьківських прав. Також орган опіки та піклування зазначив, що не заперечує проти місця проживання дітей, добровільно визначеного батьками та дітей (а.с.15). Положеннями ст.160 СК України\~визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно положень ст.161 СК України, в свою чергу, врегульовано процедуру визначення місця проживання дитини в разі наявності спору між батьками. Так, відповідно до положень ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Отже, з аналізу вищевказаних норм Сімейного кодексу\~України можна дійти висновку про те, що в разі якщо спір між батьками відсутній, місце проживання дитини визначається за згодою батьків, тобто в договірному порядку, а судом лише за наявності між батьками спору. З позовної заяви вбачається, що з часу припинення шлюбних відносин між сторонами та їх окремого проживання, дитина [PERSON] проживає за вказаною адресою разом з батьком [PERSON] і за цей час питання про зміну або визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , як з боку матері так і з боку батька не порушувалось. Більш того, в судовому засіданні відповідач [PERSON] дала згоду на проживання її неповнолітньої дитини сина [PERSON] разом з батьком [PERSON] .. Вказані обставини свідчать про те, що сторонами досягнуто згоди щодо місця проживання неповнолітньої дитини сина [PERSON] , за місцем її постійного проживання разом з батьком. Процедури визначення місця проживання дитини в разі відсутності спору між батьками із залученням суду не існує. І це узгоджується із завданням та основними засадами цивільного судочинства, відповідно до яких здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором і кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.ст.5,4 ЦПК України). Іншими словами, захист прав особи судом здійснюється у разі їх порушення. Положеннями п.2 ч.1\~ст.255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що неповнолітня дитини син [PERSON] , 2017 року народження, постійно проживає разом з батьком [PERSON] і це питання врегульовано самими сторонами, суд приходить до висновку про відсутність предмета спору, а отже вимога позивача про залишення проживання дитини з батьком унеможливлює її вирішення по суті, оскільки цим неможливо досягти завдання цивільного судочинства ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав позивача. Враховуючи викладене, суд вважає, що шлюб, укладений між сторонами, носить формальний характер, подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим. Тому, згідно положень ч.1 ст.110, ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, вимоги позивача про розірвання шлюбу суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В частині вимог позивача про залишення проживання дитини разом з батьком провадження підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1\~ст.255 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial