Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

22 січня 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Козельщинського районного суду Полтавської області зі позовною заявою до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості, у якій просив суд: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість на загальну суму 15686,75 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 596068,26 грн, з яких: основний борг 7000,00 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 265 987,40 грн; борг по відсотках за користування коштами 8686,75 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 330 080, 86 грн; - судові витрати розподілити та покласти у відповідності до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. Процесуальні дії у справі Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 25\~січня 2024\~року цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 29 лютого 2024 року (а.с. 33-34). Цією ж ухвалою витребувано від позивача [PERSON] оригінал боргової розписки [PERSON] від 22.10.2021. У зв`язку з неотриманням поштового повідомлення відповідачкою протокольною ухвалою суду від 29.02.2024 підготовче судове засідання відкладено на 03 квітня 2024 року та постановлено додатково викликати відповідачку [PERSON] шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на вебсайті «Судова влада України». Ухвалою суду від 03 квітня 2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 08 травня 2024 року об 11 годині 00 хвилин. У судовому засіданні 08 травня 2024 року представник позивача адвокат Савчук П.К. позовні вимоги підтримав, просив їх задовільнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] у розумінні п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, причини неявки у судове засідання не повідомила, заяв, клопотань та відзив на позовну заяву до суду не подавала. Протокольною ухвалою суду від 08 травня 2024 року вирішено проводити заочний розгляд справи. Справу розглянуто 08.05.2024 за участю представника позивача - адвоката Савчука П.К. Аргументи сторін Позиція позивача (а.с. 3-7) Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у вигляді розписки. Відповідно до договору позики позивач передав відповідачці 7000,00 доларів США, а відповідачка зобов`язувалася повернути кошти до 30 вересня 2023 року. Відповідачка кошти не повернула, чим прострочила грошове зобов`язання. Сума основного боргу станом на 12.01.2024 становить 7 000,00 доларів США, а по курсу Національного банку України станом на 12.01.2024 265 987,40 грн. Крім суми основного боргу відповідачка взяла на себе зобов`язання щомісячно до 20 числа кожного місця сплачувати позивачеві проценти за користування коштами у розмірі 7 % від суми основного боргу шляхом перерахування коштів на картку позивача. Позивач зазначив, що відповідачка частково виконала свої зобов`язання по договору позики, а саме: перерахувала на картку позивачу щомісячні відсотки за користування коштами в розмірі 7 % від суми основного боргу за місяці : листопад 2021 рок, грудень 2021 року, січень 2022 року, лютий 2022 року, грудень 2022 року, січень 2023 року, на загальну суму 3 073,25 доларів США, що становить за курсом Національного банку України на дні оплати 94 614,78 грн. Станом на 12.01.2024 відповідачка заборгувала позивачу проценти за користування коштами 8686,75 доларів США, а по курсу Національного банку України станом на 12.01.2024 330 080,86 грн. Також позивач стверджував, що 14 листопада 2023 року направив відповідачці претензію про сплату заборгованості, але відповідачка не виконала вимогу позивача та борг не повернула. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та прохав їх задовільнити у повному обсязі. При нормативному обґрунтуванні позову позивач посилався на статті 526, 533, 545, 629, 1047, 1049 ЦК України, ст. 175 ЦПК України. Позиція відповідача Відповідачка не скористалася своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, будь-яких заперечень на позов суду не надала, власну позицію щодо предмета спору не висловила. Фактичні обставини справи, встановлені судом Відповідно до розписки (оригінал якої було надано для огляду судом) від 22.10.2021 [PERSON] (позичальник) отримала від [PERSON] (позикодавець) у борг грошову суму у розмірі 7000,00 доларів США готівковим способом та зобов`язувалася повернути борг у повному обсязі до жовтня 2023 року, а також виплачувати кожного місяця 20 числа 7 % від наданої суми 7000,00 доларів США на картку позикодавця (а.с. 12). У розписці міститься застереження про те, що вона написана власноруч та передача грошових коштів відбулася у присутності свідка [PERSON] . Позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору, а саме направлялася претензія відповідачці про сплату заборгованості за договором позики на загальну суму 15 686,75 доларів США (а.с. 13-16). Доказів повернення позики матеріали справи не містять. З виписки про надходження по картці/рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) і додатковим рахунком SAMDNWFC00032377597 від 11.01.2017, виданою АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] , за період 22.10.2021 12.01.2024 (а.с. 17-20), вбачається, що на картковий рахунок позивача відбувалися зарахування грошових коштів від імені відповідачки, а саме: -20.11.2021 13 068,30 грн; -20.12.2021 13 426,00 грн; -22.01.2022 13 960,00 грн; -21.02.2022 14 161,00 грн; -12.12.2022 10 000,00 грн; -16.12.2022 5 000,00 грн; -20.12.2022 5 000,00 грн; -11.01.2023 20 000,00 грн. За розрахунком позивача сума непогашеного відповідачкою боргу за розпискою станом на жовтень 2023 року становить 7000,00 дол. США (сума неповернутої позики) та 8686,75 дол. США (11760,00 (загальна сума нарахованих %) 3073,25 (сума погашених %) = 8686,75) (сума несплачених процентів за користування позикою) загалом на суму 15686,75 дол. США. Застосовані судом норми права Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Статтею 530 ЦК України\~визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша\~стаття 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Саме такий правовий висновок про застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 01.02.2021 у справі № 755/11600/18. Частиною першою\~статті 631 ЦК України\~передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтями\~525,\~526 ЦК України\~визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ч. 1\~ст. 610 ЦКУ). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до\~статті 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 536 ЦК України\~встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20. За ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання\~зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання\~зобов`язання. У цьому разі настає\~прострочення кредитора. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у\~зобов`язанні\~визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений\~договором\~або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду України у справі № 723/304/16-ц (постанова від 23.10.2019) зробила такий висновок: «Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорів, чинне законодавство не містить». «У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті». Відповідно до вимог\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі\~76,\~77 ЦПК України). Згідно з вимогами\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. З матеріалів справи вбачається, що позивач передав грошові кошти у сумі 7000,00 дол. США у користування відповідачці на умовах платності (7 % від суми позики щомісяця) та повернення до жовтня 2023 року. Оригінал розписки знаходиться у позивача. Відповідачка доказів протилежного суду не надала. Факт отримання коштів у борг за розпискою не спростувала. Доказів повернення грошових коштів позивачеві та сплати процентів за користування позикою у повному обсязі не надала. Отже, відповідачка умови договору позики порушила та у строк, встановлений умовами договору, кошти, отримані у борг, не повернула. Отже суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача у частині стягнення з відповідачки суми боргу за розпискою у розмірі 7000,00 доларів США гривень є обґрунтованими та підставними. Крім того, договір позики (розписка) від 22.10.2021 містить умови про сплату позичальником - відповідачкою по справі [PERSON] процентів за користування грошовими коштами у розмірі 7 % щомісяця від суми позики. Зазначені умови договору погоджені сторонами, що узгоджується загальними засадами цивільного законодавства, а саме свободою договору (пункт 3 частини першої статті\~3, стаття\~627 ЦК України). Умови договору щодо сплати процентів судом недійсними не визнавалися, а тому у силу презумпції правочину (стаття 204 ЦК України) є обов`язковими до виконання. Розрахунок за процентами за користування позикою відповідачка здійснила частково на суму 3073,25 дол. США, що підтверджується наданою позивачем випискою за його картковим рахунком, на який здійснювалося зарахування грошових коштів від імені відповідачки. Позивач пред`явив вимогу про сплату процентів за користування позикою за період з березня 2022 року по жовтень 2023 року. Суд, перевіривши здійснений позивачем розрахунок, уважає його правильним та обґрунтованим. За пред`явлений період відповідачка має обов`язок сплатити проценти за користування грошовими коштами позивача у загальній сумі 8686,75 доларів США, що відповідає умовам розписки. Загальна сума заборгованості за договором позики станом на дату розгляду справи судом складає 15686,75 доларів США, з яких: 7000,00 доларів - сума основного боргу, 8686,75 доларів США - проценти, встановлені за домовленістю сторін. Доказів проведення відповідачкою повного розрахунку за отриманою позикою матеріали справи не містять. Контррозрахунок заборгованості за договором позики відповідачка суду не дала. Отже суд виснує, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, доведеними доказами, що містяться у матеріалах справи, та підлягають задоволенню у повному обсязі. Що стосується зазначення у резолютивній частині рішення також гривневого еквіваленту суми боргу, про що просив позивач у позовній заяві та представник позивача у судовому засідання, то суд уважає, що зазначення судом у рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення,\~не вважається належним виконанням судового рішення. Такі висновки суду відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц (постанова від 04.07.2018), № 373/2054/16-ц (постанова від 16.01.2019), Верховного Суду у справі № 916/4693/15 (постанова від 18.09.2020). З цих підстав суд не вбачає підстав для зазначення у резолютивній частині рішення гривневого еквівалента суми боргу за позикою, що була розрахована позивачем станом на 12.01.2024. Розподіл судових витрат Згідно зі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору у сумі 6408,67 грн (а.с. 1-2). З урахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, суд в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України приходить до висновку про стягнення судових витрат у вигляді судового збору з відповідачки на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до ч. 2 - 6 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Позивач та його представник просили стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. Зі сторони позивача на підтвердження витрат на правничу допомогу було надано такі докази: 1) договір про надання правової допомоги від 08 вересня 2023 року № б/н, укладений між [PERSON] та адвокатом Савчуком Павлом Костянтиновичем (а.с. 23-25); 2) акт прийняття передачі наданих послуг від 12.01.2024 до договору про надання правової допомоги від 08.09.2023 (а.с. 26); 3) рахунок фактуру від 11 січня 2024 року №1 (а.с.27); 4) квитанцію від 12.01.2024 (а.с. 28). Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно зі п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Позивачем надано усі необхідні докази на підтвердження розміру понесених ним витрат на правничу допомогу у строки, що передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України, у тому числі: договір про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі правничих послуг та квитанція на підтвердження фактичної сплати суми гонорару. Такі докази були подані разом зі позовною заявою та направлені відповідачці. Відповідачка клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не заявляла. Оскільки позовна заява підлягає задоволенню, суд,

Outcome: approved