Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-09 00:00:00

13 квітня 2023 року [PERSON] , від імені та в інтересах якої дії представник [PERSON] , звернулася до суду із позовом до [PERSON] про повернення в натурі безпідставно набутого майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у 2017 році [PERSON] та [PERSON] (чоловік позивачки), винайняли квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у [PERSON] . Між сторонами виникла усна домовленість про те, що позивачка та її чоловік заплатять за найм квартири відповідачці на 3 роки вперед з подальшим викупом квартири для проживання. Вартість квартири визначили - 13000 дол. США, строк виплати - 5 (п`ять) років. Позивачка та відповідачка розрахували, що найм квартири за три роки, тобто з 2017 року (момент вселення позивачки та її сім`ї) до 2019 року, становить 26000 (двадцять шість тисяч) гривень. Тому позивач передала на користь відповідачки, належні їй грошові кошти у сумі 26000 грн. в оплату найму квартири. 26 липня 2017 року [PERSON] (чоловік відповідачки) зареєстрував [PERSON] та її доньку [PERSON] в найманій квартирі. Протягом тривалого часу позивачка разом із своєю сім`єю проживали у зазначеній квартирі як власники, підтримували її нормальний технічний стан, займалися господарством та сплачували комунальні платежі. У жовтні 2022 року [PERSON] почала приводити покупців на квартиру, де проживала позивачка. Позивач не мала іншого вибору як з`їхати з квартири одразу, адже її чоловік військовослужбовець, який мав змогу допомогти їй з переїздом лише в той момент. Коли позивачка разом з чоловіком повернулись, щоб забрати речі між нею та відповідачкою виникла сварка, після якої остання сказала, що не поверне ніяких коштів. Потім, відповідачка запропонувала їм залишитись, проте змінила ціну викупу квартири на 16 000 дол. США. Не погоджуючись з новими умовами позивач попросили повернути сплачені ними кошти за квартиру на суму 130000 грн. Проте, [PERSON] відмовилась, зазначивши, що вони весь цей час не сплачували за найм квартири. Однак, їхня домовленість полягала в тому, що вони виплачували кошти за викуп, тобто без плати за найм та виселятись не збирались, а були змушені на це через підняття установленої ціни за викуп квартири та постійне нехтування інтересами сім`ї (неодноразовий привід покупців для показу квартири). Позивач вказала на те, що вони залишають квартиру з ремонтом, що значно підвищить ціну для продажу даної квартири, проте відповідачка все рівно відмовилась повертати сплачені кошти позивачкою. Важливо зазначити, що позивачка за свій власний рахунок здійснювала ремонтні роботи, вартість яких не стягувала з відповідачки та не вносила їх до розрахунків, які окремо сплачувала за викуп квартири. Також, позивачка самостійно сплачувала комунальні платежі. [PERSON] та [PERSON] писали розписки за кошти, які позивачка віддавала за викуп квартири: 16 червня 2020 року позивачка внесла другий платіж за квартиру, який вже враховувався за усною домовленістю сторін, не за найм квартири, а за поступовий викуп квартири, тому передала належні їй грошові кошти у сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн.; 03.10.2020 року позивачка внесла третій платіж за викуп квартири та передала 50000 грн.; 03.08.2021 року позивачка внесла четвертий платіж за викуп квартири та передала 30000 грн. До останнього часу позивачка сподівалася на повернення зазначених грошей, які відповідачка прийняла. Проте, 22 березня 2023 року [PERSON] без попередження зняла з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON] , що вказало на те, що гроші відповідачка не збирається повертати мирним шляхом. Зазначені обставини свідчать про безпідставне заволодіння [PERSON] належними позивачці грошовими коштами у сумі 130000 (сто тридцять тисяч) гривень та наділяють її правом звернутися до суду з даним позовом. Просить стягнути з відповідачки на користь позивача 130000 грн. безпідставно набутих грошових коштів, а також витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 грн. Ухвалою судді від 25.05.2023 відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, копія якої була направлена сторонам та відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Пояснила, що в червні 2017 року її родина заселилася до квартири за адресою: [ADDRESS] , та за усною домовленістю з відповідачкою сплатили останній 26000 грн. за найм квартири за три роки. В липні 2017 року вона з дитиною зареєструвалися в квартирі. Також домовилися, що вони будуть сплачувати комунальні платежі, а з червня 2020 року вони почнуть виплачувати гроші за купівлю квартири в загальній сумі 13000 доларів США по курсу на день продажу. Так, у червні 2020 року вона передала відповідачці 50000 грн. як завдаток за купівлю квартири. В жовтні 2020 році вона передала відповідачці ще 50000 грн. та у серпні 2021 року передала 30000 грн. Всього за купівлю квартири вона передала відповідачці 130000 грн. Гроші передавала під розписку. У них з відповідачкою були довірливі відносини, тому домовленість про купівлю-продаж вони ніяк не оформили. Вони зробили у квартирі ремонт, оскільки планували її купити, утеплили її, поставили вікна, поміняли сантехніку, зробили косметичний ремонт. Влітку 2022 року відповідачка повідомила, що буде продавати квартиру, стала водити покупців. Вони відмовилися від покупки квартири, оскільки у них не було грошей та у зв`язку з тим, що відповідачка підняла ціну. Вона попросила відповідачку повернути 130000 грн., а за ремонт повертати гроші не потрібно, остання спочатку сказала, що поверне коли продасть квартиру, а потім відмовилася пояснюючи, що за два роки оренди вони їй повинні сплатити 100000 грн. В жовтні 2022 року вони виїхали з квартири, а в березні 2023 року її та дитину зняли з реєстрації. З відповідачкою у них були добрі стосунки, тому ніякий договір щодо наміру про купівлі-продаж квартири вони не укладали. Вона хотіла взяти гроші в кредит для купівлі квартири, проте відповідачка їй сказала, що якщо грошей в них зараз немає, вона може почекати три роки. Представник позивача в судовому засідання підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Посилалася на підстави, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволені позову. Пояснив, що квартира, яку орендувала позивачка, є власністю чоловіка відповідачки. Дійсно між сторонами були довірливі стосунку та на підставі усної домовленості вони домовилися, що родина позивачки будуть винаймати квартиру за 2000 грн. щомісячно та сплачувати комунальні послуги. Відповідачка не пам`ятає, щоб їй сплачували за оренду квартири 26000 грн. Родина відповідачів проживала в квартирі з червня 2017 року, проте щомісячну орендну плату не сплачували та відповідачка не вимагала ці гроші, оскільки родина позивача оплачувала комунальні послуги, добросовісно користувалися та робили ремонт. В 2020 році відповідачка стала наполягати на сплаті заборгованості по орендній платі та позивачка передала відповідачці за три рази грошові кошті в розмірі 50000 грн., 50000 грн. та 30000 грн. Всього 130000 грн. відповідачка отримала від позивачка за найм житла за весь час проживання. Відповідачка як ФОП не зареєстрована. Також в судовому засіданні буда допитана відповідачка [PERSON] в якості свідка, яка пояснила, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належить її чоловікові. В червні 2017 року за усною домовленістю з позивачкою її родина стала орендувати квартиру. Вони домовились, що позивачка буде сплачувати щомісячну плату за оренду квартири 2000 грн. та комунальні послуги. Строк оренди вони не обговорювали. В липні 2017 року чоловік зареєстрував позивачку та її доньку в квартирі. Родина позивачки зробили косметичний ремонт в квартирі, сплачували комунальні послуги, проте орендну плату не сплачували та вона і не наполягала. В червні 2020 року вона стала наполягати на сплату заборгованості по орендній платі та позивачка передала їй 50000 грн., але ця сума не перекрила всю заборгованість та в жовтні 2020 році позивачка передала їй ще 50000 грн. за оренду квартири, погасила заборгованість та трохи наперед. В серпні 2021 року позивачка ще сплатила їй 30000 грн. В жовтні 2022 року позивачка повідомила її, що вони виїжджають з квартири та в 2023 році чоловік їх знав з реєстрації. В 2017 році родина позивача їй не передавала 26000 грн. за оренду житла. Позивачка всього передала їй коштів на загальну суму 130000 грн. за оренду житла за весь період, з червня 2017 по жовтень 2022 року. Між ними не було домовленості, що ці 130000 грн. вони передають за купівлю квартири. Заслухавши позивача, відповідача, їх представників та свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Згідно з розписки [PERSON] передала [PERSON] за квартиру: [ADDRESS] , грошові кошти 16.06.2020 у розмірі 50000 грн., 03.10.2020 у розмірі 50000 грн., 03.08.2021 у розмірі 30000 грн. за квартиру (а.с.12-13). З копій квитанцій застосунку «ПриватБанк» вбачається, що [PERSON] сплачувала комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] (а.с.24-27). Згідно з копій квитанцій застосунку «ПриватБанк», [PERSON] сплачувала кошти по договору кредиту (а.с.29). Також в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він є чоловіком позивачки та в 2017 році по усній домовленості з відповідачкою вони стали орендувати квартируза адресою: [ADDRESS] , одразу заплатили 1000 доларів США за оренду квартири за три роки. Потім у них була домовленість про купівлю цієї квартири. В червні 2020 році вони з дружиною передали відповідачу 50000 грн., в жовтні 2020 року ще 50000 грн. та в 2021 році дружина передала ще 30000 грн. Ці гроші передавалися під розписку в рахунок купівлі квартири. За роки, які вони проживали в квартирі, він в ній зробив ремонт вартістю приблизно 80000 грн. Після початку війни курс долару виріс, окрім того відповідачка підняла ціну за квартиру до 16000 доларів США, тому вони відмовилися купляти квартиру, проте відповідачка гроші, які вони передали за купівлю квартири, не повернула. Про купівлю квартири у них була усна домовленість. Вважає, що ті кошти, які він витратив на ремонт квартири, покривають орендну плату за два роки, з 2020 по 2022 роки, за які вони орендну плату не сплачували. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що родина [PERSON] з 2017 року винаймала квартиру по [ADDRESS] . Зі слів позивачки їм відомо, що між сторонами була домовленість, що за перші три роки позивачка сплачує орендну плату 26000 грн. В подальшому вони вирішили купити цю квартиру та домовилися з відповідачкою, що вони будуть поступово сплачують кошти за купівлю цієї квартири. Позивачка сплатила відповідачу 130000 грн. в рахунок купівлі квартири. Проте пізніше відповідачка підняла ціну на квартиру, та [PERSON] відмовилися купляти квартири та виїхали. Кошти, які вони сплатили за купівлю квартири, їм не повернули. При передачі коштів вони не були присутніми, все це відомо зі слів позивачки. Родина [PERSON] зробила в цій квартирі ремонт, оскільки планували її купляти, утеплили її, поміняли вікна, сантехніку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він є чоловіком відповідачки та власником квартирипо [ADDRESS] . В 2017 році родина позивача попросила здати їм цю квартиру. Вони усно домовилися про оренду на умовах оплати 2000 грн. щомісячно та комунальні послуги. За ремонтні роботи вони не домовлялися. В липні 2017 року він зареєстрував позивачку та її дитину в квартирі. Орендну плату родина позивача не сплачувала та в 2020 року коли він та дружина залишилися без роботи, вони стали наполягати на сплаті заборгованості та позивачка в червні 2020 році сплатила за оренду 50000 грн., потім ще в жовтні 2020 році 50000 грн., таким чином погасивши заборгованість та трохи наперед. Потім тещі зробили операцію та вони знову попросили родину позивача сплатити орендну плату та в 2021 році вони сплатили ще 30000 грн. [PERSON] орендували їх квартиру 5 років і в жовтні 2022 році виїхали. Між ними не було домовленості про купівлю-продаж квартири. Розрахунками займалася його дружина, розписки він не бачив та не був присутнім при передачі грошей. 26000 грн. за оренду квартири родина позивача їм не передавала. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Виходячи із норм ст. 1212 ЦК України, правова природа безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави із самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, з якої це відбулося. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, чч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 202 ЦК України установлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з чч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Результат системного аналізу зазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. У цій справі суд критично відноситься до вимог позивача щодо повернення безпідставно набутого майна, оскільки позбавлений можливості виявити справжню природу правовідносин між сторонами з приводу грошей в сумі 130000 грн., які були передані позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] . В судовому засіданні позивачка підтвердила факт того, що її родина за усною домовленістю з відповідачем орендувала квартиру за адресою: [ADDRESS] з червня 2017 року по жовтень 2022 року. В розписці, яка була складена позивачкою [PERSON] зазначено, що ці кошти (16.06.2020 - 50000 грн., 03.10.2020 - 50000 грн., 03.08.2021 - 30000 грн.) передаються за квартиру [ADDRESS] , проте не зрозуміло за що саме, чи то плата за оренду зазначеної квартири, на що вказує відповідач, чи то завдаток або аванс за її купівлю, на що вказує позивач. У вищевказаній розписці взагалі не зазначено про домовленість між сторонами щодо продажу квартири, тому вона не може бути належним доказом отримання відповідачкою грошових коштів в рахунок купівлі-продажу квартири. Попереднього договору купівлі-продажу чи договору про намір, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами не укладалося. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки у задоволенні вимог відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed