Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] 15 грудня 2021 року позичила в неї 1000 доларів США зі сплатою відсотків за кожен день користування позиченими коштами. Факт передачі грошей у позику підтверджується письмовою розпискою відповідача. Позивач зазначає, що [PERSON] свої зобов`язання за договором позики виконала не у повному обсязі. Станом на кінець грудня 2023 року борг відповідача становить 1\~342 Євро. Вказану суму відповідач погоджувалась повернути, однак згодом змінила свою думку. Наведене підтверджується повідомленнями у мобільному додатку телефона. На підставі наведеного позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг в розмірі 1342 Євро та судові витрати у справі. Ухвалою судді від 29 січня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 06 лютого 2024 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи вимоги позову, відповідач зазначає, що вона 15 грудня 2021 року при особистій зустрічі з [PERSON] позичила в останньої 1\~000 доларів, про що склала письмову розписку. Позичені кошти вона зобов`язалась повернути до 31 січня 2022 року. Таким чином, укладеним договором позики визначено строк позики 46 днів, а тому відсотки за цією позикою слід розраховувати тільки за період дії строку договору позики, тобто з 15 грудня 2021 року по 31 січня 2022 року. Сума відсотків за користування позиченими коштами становить 13\~800 гривень, які вона також зобов`язалась повернути до 31 січня 2022 року. Відповідач додає, що позичені кошти в розмірі 1000 доларів США та відсотки в розмірі 13\~800 гривень вона повернула позивачу шляхом перерахування коштів на банківські карти позивача, реквізити для перерахування коштів позивач повідомляла їй у переписці в додатку «Viber». Повернення позичених коштів вона розпочала достроково: 29 січня 2022 року вона перерахувала позивачу 7\~000 гривень. В подальшому вона продовжувала перераховувати позивачу кошти різними сумами в період з 01 березня 2022 року по 12 грудня 2023 року. Всього на виконання умов договору позики вона сплатила позивачу 91\~160,49 гривень. Відповідач вважає, що вона в повному обсязі виконала свої зобов`язання за цим договором позики, оскільки 1\~000 доларів наразі еквівалентно 39\~000 гривень, а тому вона повністю розрахувалась з позивачем ще на початку 2023 року. Однак, позивач їй постійно телефонувала, застосовувала до неї психологічний тиск, стверджувала, що курс валют суттєво зріс, а тому потрібно ще віддавати гроші. Також відповідач повідомляє, що з 28 лютого 2022 року вона перебуває в Республіці Чехія. Піддавшись тиску позивача, з метою уникнення конфлікту вона продовжувала перераховувати кошти. Тепер вона розуміє, що надміру сплатила позивачу 38\~360,49 гривень. Враховуючи наведене, відповідач просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. 14 лютого 2024 року від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив. На спростування аргументів відзиву позивач зазначає, що договір позики від 15 грудня 2021 року на прохання відповідача неодноразово переукладався у період з березня 2022 року по грудень 2023 року. 14 березня 2023 року [PERSON] склала та надіслала повідомленням у «Viber» (тел. 050-58-129-58) розписку про розмір заборгованості у розмірі 73\~891 гривень. Оскільки відповідач не могла вкластись у графік платежів, то шляхом обміну повідомленнями у месенджері «Viber» 11 грудня 2023 року вони домовились щодо розміру боргових зобов`язань відповідача 1\~644 Євро, про що [PERSON] надала розписку. 16 лютого 2024 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. Відповідач заперечує зміну умов договору позики від 15 грудня 2021 року та зазначає, що вона не надсилала позивачу на електронну пошту жодних документів. Відповідач вважає сфабрикованими текст переписки у менеджері «Viber» та розписку від 11 грудня 2023 року, а тому просить суд не приймати їх до уваги. Позивач [PERSON] у судовому засіданні вимоги позову підтримала. Надаючи свої пояснення, позивач зазначила, що після укладення поговору позики 15 грудня 2021 року відповідач в лютому 2022 року переїхала в Чехію, а тому подальша комунікація між ними відбувалась по телефону, зокрема через мобільний додаток «Viber». Позивач підтвердила, що [PERSON] фактично повернула їй позичені кошти в розмірі 1000 доларів США, розрахунок між ними відбувся безготівково, шляхом перерахування коштів на її банківський рахунок. Разом з тим, позивач вважає, що відповідач не в повному обсязі розрахувалась з нею по відсотках за користування позиченими коштами, адже з часу укладення договору позики (15 грудня 2021 року) суттєво змінився курс долара по відношенню до гривні. Також позивач наполягала н тому, що [PERSON] визнавала свій борг по відсотках, на підтвердження чого надала «нову» розписку від 14 березня 2023 року. Таку розписку відповідач склала власноруч, сфотографувала та надіслала їй у месенджер «Viber». Відповідно до змісту «нової» розписки відповідач зобов`язалась повернути 73\~891 гривень до 31 липня 2023 року. Водночас позивач не заперечувала той факт, що станом на 14 березня 2023 року [PERSON] фактично повернула їй 1000 доларів США та 13800 гривень на виконання умов договору позики від 15 грудня 2021 року. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав з підстав, які зазначені у позовній заяві та просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Кучма В. Ю. у судовому засіданні позов заперечував з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву, додатково суду пояснив, що предметом спору в цій справі є стягнення боргу за договором позики від 15 грудня 2021 року, що оформлений власноручною розпискою його довірительки. Жодних інших розписок [PERSON] позивачу не надавала, жодних інших домовленостей між ними щодо порядку повернення позики не існувало. [PERSON] , яка заявляє про існування «нових» розписок, не може пред`явити суду їх оригінали. 15 грудня 2021 року відповідач позичила у [PERSON] 1\~000 доларів США, які в подальшому повернула та повністю сплатила відсотки за користування позикою відповідно до умов укладеного договору. Більше того, його клієнтка довгий час піддавалась тиску зі сторони позивача, яка постійно «донараховувала» відсотки за користування позикою і вимагала повернення коштів, а тому перерахувала позивачу кошти в загальному розмірі понад 91\~000 гривень. Також представник відповідача заперечував щодо зміни умов договору позики від 15 грудня 2021 року, зокрема щодо зміни валюти боргу з доларів США в Євро. Таким чином, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. Заслухавши учасників справи, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд установив, що 15 грудня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] , як позичальник, отримала від позикодавця [PERSON] позику - гроші в сумі 1\~000 доларів США зі сплатою відсотків: «300 гривень за 46 днів, сума відсотків 13800 гривень». Позичені кошти, а також визначені договором відсотки [PERSON] зобов`язалась повернути 31 січня 2022 року. Договір позики сторони оформили відповідною письмовою розпискою відповідача [PERSON] (а. с. 3). Предметом спору цій у справі є стягнення заборгованості за вищевказаним договором позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Суд ураховує, що сторони підтверджують та визнають факт укладення між ними договору позики на умовах, які зазначені в розписці відповідача [PERSON] від 15 грудня 2021 року. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Заперечуючи вимоги позову, відповідач надала суду докази виконання своїх зобов`язань за договором позики, зокрема представила суду копії платіжних документів щодо перерахування на банківські реквізити позивача [PERSON] коштів. Суд ураховує, що позивач [PERSON] у судовому засіданні визнала той факт, що [PERSON] у період з 29 січня 2022 року по 12 грудня 2023 року здійснювала грошові перекази на її банківські рахунки з метою погашення боргу за договором позики та фактично повернула їй позичені кошти в розмірі 1000 доларів США, а також обумовлені договором відсотки за користування позикою в розмірі 13\~800 гривень. При цьому [PERSON] вважає, що [PERSON] не в повному обсязі розрахувалась з нею по відсотках за користування позиченими коштами, оскільки після 15 грудня 2021 року суттєво змінився курс долара по відношенню до гривні. На підтвердження своїх доводів позивач додає копію розписки від 14 березня 2023 року. Таку розписку відповідач ніби то надіслала їй у месенджер «Viber». Такі доводи сторони відповідача суд відхиляє, оскільки відповідно до умов укладеного між сторонами договору позики від 15 грудня 2021 року строк позики становить 46 днів, з 15 грудня 2021 року по 31 січня 2022 року. У цьому договорі сторони погодили розмір відсотків за користування позикою 13\~800 гривень. Наведене свідчить, що нарахування відсотків за користування позикою поза строком дії договору (46 днів) є неправомірним. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і\~порядок одержання\~процентів встановлюються\~договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України). У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 висловила позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, суд звертає увагу, що [PERSON] заявляє вимогу про стягнення з [PERSON] боргу в розмірі 1 342 Євро, однак не надає розрахунку обґрунтованості вказаної суми. Суд наголошує, що предметом спору у цій справі є стягнення боргу саме за договором позики від 15 грудня 2021 року. Належних доказів того, що сторони в період виконання цього договору досягли взаємної згоди щодо зміни розміру відсотків, зміни валюти позики, зміни строку дії договору позики, порядку розрахунків та ін. в матеріалах справи відсутні. Суд погоджується з доводами сторони відповідача про те, що розписка від 14 березня 2023 року, отримана позивачем у месенджер «Viber» не є належним, допустимим та достовірним доказом у цій справі. Таким чином, суд установив, що [PERSON] свої зобов`язання за договором позики від 15 грудня 2021 року виконала в повному обсязі, позичені кошти в розмірі 1000 доларів США повернула, а також сплатила відсотки за користування позикою в розмірі 13\~800 гривень. Щодо аргументів позивача про те, що відповідач повернула їй кошти значно пізніше, аніж було обумовлено договором позики суд зазначає, що після закінчення строку дії договору відносини між сторонами врегульовуються ст. 625 ЦПК України. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні даного позову. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то вимога позивача про стягнення з відповідача судових витрат також не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed