Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-13 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача борг за проживання у житловому приміщенні у розмірі 1248,77 грн та усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] із житлового приміщення гуртожитка: кімнати [ADDRESS] , оскільки він втратив правові підстави для користування майном університету. В обґрунтування позову вказує, що позивача на праві власності належить гуртожиток, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач з 17.03.2008 року по 17.04.2016 року займав посаду фахівця І категорії кафедри сучасних Європейських мов в Національному університеті державної податкової служби України. [PERSON] було поселено у гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , як члена родини [PERSON] , оскільки на час заселення в гуртожиток останній був одружений На [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] , та в свою чергу отримала право на проживання у зазначеному гуртожитку на підставі наказу Академії державної податкової служби України від 15.02.2001 року № 280 «Про покращення житлово - побутових умов». На підставі викладеного відповідач був зареєстрований гуртожитку. 17 квітня 2016 року відповідач був звільнений з займаної посади у зв`язку з скороченням працівників. Станом на 05.10.2023 року відповідач добровільно не звільнив кімнату в гуртожитку і продовжує нею користуватися. Крім цього має заборгованість зі сплати за проживання. Договір найму житла не укладався, що підтверджує відсутність підстав для користування власністю університету. Оскільки трудові відносини з відповідачем припинені, то договір найму на інших підставах не укладався. Фактичне проживання відповідача в гуртожитку перешкоджає університету реалізувати своє право власності у вигляді безперешкодного розпорядження та користування ним, зокрема передачі кімнат гуртожиткам іншим особам для проживання тощо. Позивачем було запропоновано листом вих.. № 2098/01-23 від 27.09.2023 переселитись до спеціально об лаштованого приміщення, що перебуває у належному технічному та санітарно - гігієнічному стані і в яких створено належні умови для проживання та відпочинку площею 9,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що є у власності університету. Проте відповідач листом від 29.09.2023 № Ф-167/01-18 відмовився від пропозиції переселитись з кімнати гуртожитку до спеціально об лаштованого приміщення університету. Враховуючи те, що відповідач розірвав трудові відносини з університетом, добровільно не звільнив кімнату гуртожитку і створює перешкоди у користуванні власністю університету, він зобов`язаний повернути його власнику шляхом виселення та виплатити заборгованість за проживання. У відзиві на позовну заяву надану відповідачем на адресу суду, відповідач просить залишити позовну заяву без задоволення. В обґрунтування вказує, що в період з 17.03.2008 року по 17.04.2016 року займав посаду фахівця І категорії кафедри сучасних Європейським мов в Національному університеті державної податкової служби України. Його було заселено в гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , як члена родини [PERSON] , оскільки він на час заселення в гуртожиток був одружений з [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] , та яка отримала право на проживання у зазначеному гуртожитку на підставі наказу Академії державної податкової служби України від 15.02.2001 року № 280 « Про покращення житлово - побутових умов». З того часу він безперервно та на законних підставах проживає у кімнаті [ADDRESS] . Разом з ним у зареєстровані та проживають його дружина [PERSON] , яка є інвалідом ІІ групи, а також його неповнолітній син [PERSON] . В період його прожвання у даному гуртожитку на протязі більш ніж 20 років, жодних заперечень про цього , а також вимог про виселення від відповідача не надходило. Водночас, 27 вересня 2023 року на його адресу Державний податковий університет направив листа за № 2098/01-23, яким вимагав звільнити займану площу та розрахуватись за житлово - комунальні послуги. Також їм пропонувалось переселитись до приміщення загальною площею 9,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в той час коли його сім`я складається із трьох осіб, а мінімальна жила площа на одну особу складає 13,65 кв.м. відповідно до ст. 47 ЖК України. Оскільки його було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату, іншого житла він не має, його сім`я складається з трьох осіб, а надана їм жила площа має бути не менше ніж 40,95 кв.м., вважає вимоги Державного податкового університету про виселення незаконним, а запропоноване до переселення житлове приміщення, площею 9,2 кв.м. таким, що встановленим вимогам не відповідає навіть для проживання однієї особи. Оскільки є учасником бойових дій та приймав безпосередньо участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації, тому має першочергове право на належне забезпечення його та його сім`ї житлом. Вважає, що оскільки він разом із своєю дружиною - інвалідом та неповнолітнім сином вселилися у спірну кімнату на законних підставах, тривалий час (понад двадцять років на час звернення позивача до суду з позовом) проживають у цьому житлі, яке надавалось у зв`язку з перебуванням у трудових відносинах із відповідачем та воно фактично є єдиним постійним місцем їх проживання, оскільки іншого житла в них не має, їх виселення буде суперечити статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій просив суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив відкласти розгляд справи на іншу дату, в зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання (причини не повідомив). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. За змістом статей 43, 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Разом з тим, уст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів. Так, Європейським судом з прав людини зазначено, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (згідно з рішеннями у справах «Савенкова проти України», № 4469/07 від 02.05.2013, «Папазова та інші проти України», № 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07 від 15.03.2012). Таким чином, зважаючи на п.5 Рекомендацій від 02.03.2022, передбачена Конституцією України «безперебійність» здійснення правосуддя у разі відкладення та зняття з розгляду справ фактично порушується. Адже відкладення розгляду справи не є її вирішенням по суті. При цьому, судом завчасно повідомлено відповідача про дату та час судового засідання, причини неможливості прибути в судове засідання відповідач не повідомив, а доказів неможливості проведення судового засідання без участі відповідача, матеріали справи не містять. Крім того, судом також врахований висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/593/17, згідно з яким, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні. З урахуванням вищевикладеного, оскільки судом були створені всі необхідні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав та обов`язків, та було вжито заходів для належного повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, а також зважаючи на те, що явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, а затягування строку розгляду справи в даному випадку може призвести до порушення прав сторін, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 19 березня 2008 року був призначений на посаду фахівця І категорії (програміста) кафедри сучасних європейських мов, що підтверджується витягом з наказу № 123-к від 17 березня 2008 року Національного університету Державної податкової служби України ( а.с.29). 17 квітня 2016 року [PERSON] був звільнений із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників, що підтверджується витягом з наказу № 101-к від 13 квітня 2016 року Національного університету Державної податкової служби України ( а.с.30). Згідно наказу Міністерства фінансів України № 574 від 01 листопада 2021 року та розпорядження Кабінету Міністрів України №1202-р від 06 жовтня 2021 року утворено Державний податковий університет та реорганізовано Університет державної фіскальної служби України шляхом приєднання до Державного податкового університету ( а.с.22-25). Державному податковому університету на праві власності належить гуртожиток, який розташований за адресою: [ADDRESS] ( а.с.15) та житловий будинок з вбудовано - прибудованими приміщеннями магазина та кафетерію, який розташований за адресою: [ADDRESS] ( а.с.12,13). [PERSON] , його дружина [PERSON] та його син [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується повідомленням директора Студмістечка № 373 від 04.10.2023 року ( а.с.28). [PERSON] з 01.04.2018 року нараховується оплата за житлово - комунальні послуги за нормами на одну особу ( а.с.84). Із повідомлення директора студмістечка від 17.01.2024 року за № 1/22-05 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 01 травня 2018 року виїхали з гуртожитку, [PERSON] проживає в гуртожитку один ( а.с.85). [PERSON] добровільно не звільнила кімнату в гуртожитку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно розрахунку вартості проживання в гуртожитку та комунальних послуг, наданих Державним податковим університетом [PERSON] , заборгованість останнього на вересень 2023 року складає 1248,77 грн ( а.с.26). 27 вересня 2023 року державний податковий університет звернувся до [PERSON] з листом, в якому просив до 02 жовтня 2023 року звільнити займану площу та розрахуватися за надані житлово - комунальні послуги та запропонував переселитись до спеціально об лаштованого приміщення, що перебуває у належному технічному та санітарно -гігієнічному стані і в яких створено належні умови для проживання та відпочинку площею 9,12 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а.с.27). Заявою від 29 вересня 2023 року [PERSON] відмовився від переселення до іншого житлового приміщення ( а.с.35). Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до зі статтею 41 Конституції України,кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч.1ст. 319 ЦК України,власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За загальним правилом (ч.1ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідност.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказаним право обґрунтовано скористалась позивач як власник квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. ст. 1, 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» мешканці гуртожитків не можуть бути виселені, переселені та відселені без попереднього надання їм (їх сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, за сукупності таких умов: період часу, протягом якого мешканці офіційно зареєстровані і фактично проживають у гуртожитку, складає не менше п`яти років; мешканці не мають іншого власного житла; гуртожитки призначені для проживання одиноких громадян або для проживання сімей; гуртожитки перебувають в державній, комунальній власності або у повному господарському віданні чи в оперативному управлінні підприємств, установ, організацій з управління житловим фондом (перебувають на балансі таких підприємств); гуртожиток не визнаний аварійним чи непридатним для проживання. Згідно ст. 127 Житлового кодексу України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради. Статтею 130 Житлового кодексу України встановлено, що порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Також відповідно до ст. 132 Житлового кодексу України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Частиною 2 статті 114 ЖК України передбачено, що надаване громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. Відповідно до п.3 Примірного положення про користування гуртожитками , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 № 498, розмір жилої площі, що надається в гуртожитку, не може бути меншим ніж 6 кв.м. на одну особу. Враховуючи вищенаведені норми законодавства та конкретні обставини справи,а саме те,що відповідач у жилому приміщенні, яке належить позивачу проживає без правових на те підстав, члени сім`ї відповідача виїхали з гуртожитку 01 травня 2018 року, відповідачу було запропоноване позивачем інше жиле приміщення, від якого останній відмовився, а тому суд задовольняє вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідача. Крім того, суд зазначає про таке. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умови договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Оскільки, судом встановлено, що відповідач не здійснила оплату за проживання згідно умов укладеного між сторонами договору найму службового приміщення в повному обсязі, а отже підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача сума заборгованості в розмірі 1248,77 грн.

Outcome: approved