Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

04 січня 2024 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якому просить здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частку: - житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; - земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - земельної ділянки площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 10 жовтня 2009 року він перебував в шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 30 січня 2018 року. Під час перебування у шлюбі, 12 квітня 2017 року сторонами було придбано наступне нерухоме майно: - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 19 вересня 2023 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу щодо розгляду питання щодо реалізації вказаного спільного майна подружжя або сплати позивачу половини вартості вказаного майна в розмірі 573413 грн, крім того позивачу направлена вимога щодо зустрічі 25 жовтня 2023 року о 10-00 годині у приватного нотаріуса ДМНО для поділу вказаного майна між співвласниками. Через те, що відповіді позивач на таку вимогу не отримав, відповідачу повторно була направлена вимог аналогічного змісту щодо зустрічі 12 грудня 2023 року о 12-00 годині. Однак відповідач до нотаріуса не з`явився. Тому позивач, дізнавшись про порушення своїх прав, як співвласника вказаного майна, в грудні 2023 року, звернувся за захистом своїх прав до суду. Відповідачем [PERSON] поданий відзив на позов, у якому позовні вимоги [PERSON] не визнає та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. По-перше, кошти, сплачені за вказане майно були взяті у матері відповідача, яка напередодні до купівлі будинку (за 8 днів до 12 квітня 2017 року) продала свою квартиру та подарувала ці кошти відповідачу для купівлі спірного будинку для її сім`ї. Крім того, між купівлею спірного майна та припиненням між сторонами шлюбно-сімейних відносин минуло чотири місяці. Окремо просить звернути увагу на те, що відповідач самостійно, без участі позивача утримує вказаний будинок, позивач самоусунувся від його утримання. У спірному будинку відповідач проживає разом з неповнолітньою дитиною сторін на утримання якої з позивача стягуються аліменти. Крім того, у провадженні суду перебуває спір щодо збільшення розміру аліментів (справа № 183/8009/23). Через те, що разом з позивачем проживає також їхня неповнолітня дитина, вважає, що розмір частки позивача повинен бути збільшений до 3/4 частини, визнавши за позивачем право власності 1/4 вказаного майна. По-друге, просить застосувати до вказаних правовідносин строк позовної давності, тому як на її думку про порушення своїх прав позивач дізнався або повинен був дізнатися ще під час розірвання шлюбу, тобто 30 січня 2018 року, тому як він знявся з реєстрації за адресою та виїхав з будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] ще до ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу. А тому з означеного часу він не мав доступу до будинку, не міг ним вільно користуватися і т.і. Направлення у 2023 році на її адресу листів з вимогами щодо поділу вказаного майна є штучно створеними для вибудовування версії про те, що він дізнався про порушення свого права власності саме 12 грудня 2023 року. Враховуючи, що строк позовної давності сплинув ще 03 березня 2021 року (дата набрання законної сили рішення про розірвання шлюбу), просить застосувати його та відмовити у задоволення позову. Крім того, розмір витрат на правову допомогу позивача значно завищений та не відповідає складності справи. Представником позивача адвокатом Каракановою Т.В. подано відповідь на відзив, у якій посилаючись на ті ж підстави, що і у позові наполягає на тому, що строк позовної давності позивачем не пропущений, тому як про порушення свого права він дізнався лише 12 грудня 2023 року, оскільки у своїй першій відповіді на письмову вимогу позивача від 19 вересня 2023 року відповідач у своїй відповіді не заперечуючи прав позивача щодо спільного майна подружжя спірного майна, фактично не заперечувала щодо вирішення цього питання, тобто ще у вересні 2023 року спору між сторонами щодо вказаного майна не було. Щодо посилань відповідача про відступлення від рівності часток подружжя у спірному майні, через те, що дитина залишилася проживати з відповідачем, то вважає, що обставин за яких можливо відступити від рівності часток відповідачем не доведено. Щодо витрат на правову допомогу, то вони нею витрачені через те, що у добровільному прядку вона не бажає вирішити даний спір. Представником відповідача адвокатом Бурдига В.О. подані заперечення на відповідь на відзив, у яких посилається на те, що між сторонами на даний час існує спір щодо розміру аліментів на утримання дитини, тому як той розмір який стягується з позивача є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, у зв`язку з тим, що дитина проживає з відповідачем, розмір стягуваних аліментів не є достатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини є всі підстави для відступлення рівності часток у спільному майні подружжя. Крім того, позивачем жодним чином не доведено, що він не міг дізнатися про порушення своїх прав ще у 2018 році, а тому просить застосувати строк позовної давності. Ухвалою суду від 16 січня 2024 року у справі відкрите загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче провадження. 25 березня 2024 року підготовче провадження у справі закрите та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача адвокат Караканова Т.В. повністю підтримала позовні вимоги позивача та, посилаючись на ті ж підстави, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Зазначивши також, що цим позовом позивач має бажання вирішити питання щодо поділу саме вказаного будинку із земельними ділянками. Спору щодо іншого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя на сьогодні немає, більше того відповідач не заявляє таких вимог. Кошти, що витрачені на придбання спірного майна були спільними коштами подружжя, вказане майно не є особистою власністю дружини. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, та посилаючись на ті ж підстави, просила суд застосувати до вказаних правовідносин строк позовної давності. Якщо суд прийде до висновку про те, що строк позовної давності не підлягає застосуванню, то просить відступити від рівності часток, тому як кошти на придбання будинку та земельних ділянок для її сім`ї подарувала їй її мати, після продажу своєї квартири; більше того, саме в цьому будинку вона мешкає разом зі спільною з позивачем дитиною, в той час, як сам позивач мешкає в іншому будинку, що також був придбаний ними в шлюбі, однак питання щодо поділу іншого майна подружжя він не ставить. Зазначила, що до сьогодні спорів щодо іншого спільного майна подружжя не було, позовів про поділ майна подружжя нею не подавався, із зустрічним позовом у цій справі вона не зверталася. Представник відповідача адвокат Бурдига В.О. в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та, посилаючись на підстави, зазначені у відзиві, просив суд відмовити у задоволенні позову з причин пропуску строку позовної давності. Якщо суд прийде до висновку про те, що строк позовної давності не підлягає застосуванню, то просить відступити від рівності часток, тому як кошти на придбання будинку та земельних ділянок для сім`ї відповідача подарувала їй її мати; дитина проживає з відповідачем, розмір стягуваних аліментів не є достатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, що підтверджується наявністю відповідного спору в суді, а тому є всі підстави для відступлення рівності часток у спільному майні подружжя, визнавши за позивачем право власності 1/4 частину заявленого ним майна; 3/4 частин залишити у власності відповідача. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши підстави позову, процесуальних заяв сторін та матеріали справи в їх сукупності, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 10 жовтня 2009 року, зареєстрованому виконавчим комітетом Знаменівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 30. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року у справі № 183/5377/17, вказаний шлюб між сторонами розірваний. Рішення суду набрало законної сили 03 березня 2018 року (а.с. 11-12, 16, 52). 12 квітня 2017 року за договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом НМНО Дніпропетровської області Ріхтер Н.В., на ім`я [PERSON] було придбано наступне нерухоме майно: - за 225640 грн житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , правочин зареєстрований в реєстрі за № 419; - за 82475 грн земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , правочин зареєстрований в реєстрі за № 420; - за 16764 грн земельна ділянка площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , правочин зареєстрований в реєстрі за № 421 (а.с. 9-10, 57-71). У житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] мешкають та зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , 2011 року народження (а.с. 17, 31, 79-81). 19 вересня 2023 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу щодо розгляду питання щодо реалізації вказаного спільного майна подружжя або сплати позивачу половини вартості вказаного майна в розмірі 573413 грн (а.с. 13-14). 27 вересня 2023 року відповідачем надано відповідь позивачу на вимогу, у якій вона посилається на неприйнятність вимоги, тому як у спірному будинку мешкає їхня спільна дитина; вона не має статків для сплати позивачу половини вартості майна; крім того посилалася на те, що позивач подаючи позов про розірвання шлюбу посилався на відсутність спору щодо майна, що є їхньою спільною сумісною власністю подружжя; також вказала, що окрім спірного домоволодіння з земельними ділянками, розташованими за адресою: [ADDRESS] ; до спільного майна подружжя також відноситься: будинок та земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль Daewoo Lanos (який позивач продав після розірвання шлюбу) та мотоцикл JAWA, 1986 р.в. 12 жовтня 2023 року позивачем також направлена вимога відповідачу щодо прохання з`явитися 25 жовтня 2023 року о 10-00 годині до приватного нотаріуса ДМНО Мазур Я.В. для поділу вказаного майна між співвласниками, та 01 грудня 2023 року щодо прохання з`явитися 12 грудня 2023 року о 12-00 годині до приватного нотаріуса ДМНО Мазур Я.В. для поділу вказаного майна між співвласниками. Відповідно до свідоцтва від 12 грудня 2023 року виданого приватним нотаріусом НМНО Дніпропетровської області Мазур Я.В. [PERSON] 12 грудня 2023 року о 12-00 годині знаходився за адресою робочого місця вказаного нотаріуса (а.с. 18-22). Позивач у своєму позові просить здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину, придбаного в шлюбі майна, щодо якого є спір, а саме: - житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; - земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - земельної ділянки площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9\~рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003\~правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування та не є членами його сім`ї, вони не пов`язані спільним побутом та бюджетом, не ведуть спільне господарство та таке інше. Відповідно до ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до\~ст. 57 СК України,\~1. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. 2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. 3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. 4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. 5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. 6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. У відповідності до\~ст. 355 ЦК України, 1. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 2. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. 3. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. 4. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно приписів\~ст. 368 ЦК України, 1. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. 2. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. 3. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами\~ст. 372 ЦК України\~передбачено, що 1. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. 2. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. 3. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтею 60 СК України\~визначено, що 1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі\~ст. 61 СК України, 1. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Нормами\~ст. 69 СК України\~визначено, що\~1. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 2. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно до\~ст. 70 СК України, 1. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 2. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 3. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтею 71 СК України\~визначено, що 1. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. 3. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. 4. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. 5. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У відповідності до\~ст. 11 ЦК України, 1 1. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 2. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. 3. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. 4. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. 5. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. 6. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Як зазначено у абзацах 1, 2 пункту 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~(далі - постанова ПВСУ від 21.12.2007 року № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Судом не приймаються до уваги посилання відповідача, що кошти, які отримані гр. [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04 квітня 2017 року в сумі 99864 грн (а.с. 53-56), подаровані відповідачу, тому як жодних доказів такого дарунку немає. Більше того, відповідачем зазначено в судовому засіданні, що кошти отримані від продажу квартири її матір`ю (відомостей про те, що [PERSON] є матір`ю відповідача не надано) були надані їй [PERSON] для придбання будинку для сім`ї. Відповідачем не доведено підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, зокрема доказів того, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї; як і не доведено, що розмір аліментів який [PERSON] одержує на утримання дитини що проживає з нею, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування. В судовому засіданні сторони зазначили, що в даному судовому засіданні вирішується лише спір щодо спільного майна подружжя, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зустрічних вимог відповідачем не заявлено, як і не подано позовів щодо іншого спільного майна подружжя. Згідно з частинами першою та шостою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя. Підстав для відступу від засад рівності часток подружжя в судовому засіданні не встановлено. Щодо посилань відповідача про застосування строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами розірваний рішенням суду, яке набрало законної сили 02 березня 2018 року, позовом до суду позивач звернувся поштовим зв`язком в грудні 2023 року (а.с. 11-12, 26). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно. Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства. До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частини перша, друга статті 20 СК України). Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «…можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз\~статті 261 ЦК\~України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов». Вирішуючи питання застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, зокрема щодо позову про поділ майна подружжя, пред`явлений після розірвання шлюбу, Верховний Суд неодноразово виснував про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Відхилення від сталої судової практики порушує принцип уніфікованого застосування закону, нівелює забезпечення єдності та послідовності судочинства. Судом установлено та не спростовано відповідачем, що з 02 березня 2018 року до вересня 2023 року між сторонами існував будь-який спір щодо спільного майна подружжя, а саме щодо нерухомого майна розташованого за адресою: [ADDRESS] , або що з боку відповідача порушуються права позивача як співвласника спільного майна подружжя. [PERSON] у своїй відповіді на вимогу [PERSON] , датовану 27 вересня 2023 року, посилаючись на припустимість вимог позивача щодо сплати йому половини вартості будинку та земельних ділянок, розташованих за адресою: [ADDRESS] заявляє про те, що спільним сумісним майном подружжя є не тільки вказані об`єкти, а і інше в тому числі нерухоме майно (а.с. 15). А тому, суд приходить до висновку про те, що позивач про порушення своїх прав дізнався у вересні 2023 року і звернувшись з позовом в грудні 2023 року не пропустив строк звернення до суду. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача щодо визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку: - житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; - земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0287, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - земельної ділянки площею 0,1053 га, кадастровий номер 1223282500:03:002:0288, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до\~\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути\~ сплачений судовий\~збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved