Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

1. Процедура. 1.1. [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з нею. Позовні вимоги мотивовані тим, що шлюб між сторонами зареєстрований 22.07.2011 у Київському відділі РАЦС ХМУЮ, а/з № 296. У шлюбі народилися діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сторони проживали однією сім`єю до літа 2022 року. У зв`язку з початком збройної агресії російської федерації, у березні 2022 року сторони сумісно виїхали до родичів позивача у м. Житомир, де позивач [PERSON] зареєструвалася у якості внутрішньо переміщеної особи, та мешкає і на разом з сином [PERSON] . У зв`язку із переїздом та спільним проживанням з родичами, стосунки сторін суттєво погіршилися та відповідач став наполягати на переїзді до м. Харкова. У липні 2022 року відповідач разом зі старшим сином [PERSON] виїхав до м. Харкова, де і знаходиться до теперішнього часу. Сторони спілкуються телефоном, відповідач надає матеріальну підтримку молодшому сину. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10.03.2023 у справі № 953/1052/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. З часу розірвання шлюбу сторони продовжували мешкати окремо один від одного, хоча постійно спілкувалися з приводу виховання дітей. Позивач [PERSON] з молодшим сином приїжджала до м. Харкова, бачилася зі старшим сином, та вважає, що дитина потребує материнської уваги та спілкування з молодшим братом, більш пильної уваги вихованню сина, з урахуванням ситуації, яка склалася з приводу навчального графіку шкіл. Також, вважає важливим фактором безпеку дітей яка в Харківській області знаходиться під загрозою більше, аніж в Житомирі та інших областях. Позивачка просила визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю. У зустрічному позові відповідач [PERSON] первісні вимоги [PERSON] визнав частково, та вважав, що місце проживання дітей та формат спілкування, які існують та були раніше узгодженими сторонами добровільно страшний син мешкає з [PERSON] , а молодший з [PERSON] , найбільш відповідає інтересам дітей. Просив визначити з ним місце проживання сина - [PERSON] , [INFO] . Також, позивач за зустрічним позовом підтвердив фактичні обставини, викладені [PERSON] , стосовно розірвання шлюбу та визначення бажання старшого сина [PERSON] мешкати з батьком у м. Харкові. [PERSON] зазначив, що існуючий після розпаду сім`ї та розірвання шлюбу формат стосунків та сімейних відносин з [PERSON] . максимально дозволяє зберегти та захистити інтереси дітей брати спілкуються між собою, постійно спілкуються з батьками телефоном, [PERSON] приїжджала до м. Харкова та мешкала в квартирі разом з відповідачем та дітьми, відповідач з старшим сином приїжджали до м. Житомир декілька разів. Обґрунтовуючи свою правову позицію відповідач за основним позовом [PERSON] посилався на те, що згідно зі\~статтею 141 СК України\~мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої\~статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11.07.2017, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» Європейського суду з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. При цьому, згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідач звернувся до психолога фахівця з питань судової експертизи з метою проведення психологічної діагностики батьківського виховання та між сімейних стосунків матері [PERSON] та батька [PERSON] та їх дітей. Згідно наданого висновку № 2023/11/25 п. 3 - встановлення постійного місця проживання [PERSON] [INFO] буде сприяти позитивному психологічному стану дитини, розрив постійного місця проживання з батьком буде становити стресову подію для дитини і завдасть йому психологічної травми. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29.11.2023 позов [PERSON] прийнятий до розгляду та у справі відкрито провадження. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Київського\~районного суду\~м.\~Харкова від\~05.03.2024\~відповідачу [PERSON] \~поновлено пропущений процесуальний строк для звернення до суду із зустрічним позовом; зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Департамент праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області про визнання місця проживання дитини, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] ; вимоги за зустрічним позовом [PERSON] об`єднані в одне провадження з первісним позовом [PERSON] , та призначено проведення підготовчого засідання у справі. Отримавши зустрічну позовну заяву, первісний позивач [PERSON] надала суду заяву про остаточне викладення позовних вимо,г в якій зазначила, що сторони домовились про безперешкодне взаємне спілкування з дітьми та дітей між собою, проведення шкільних канікул дітьми у одного з батьків за взаємною згодою по черзі, а в період літніх канікул у дідусів та бабусь на Харківщини в разі відсутності загроз безпеці дітей, або в інших регіонах України. Позивач [PERSON] уточнила свої позовні вимоги та просила визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з нею, та задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] - визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] разом з відповідачем. 2. Узагальнені позиції учасників судового провадження. 2.1. У судове засідання сторони та їх представники, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду, не з`явилися, надавши суду заяви з проханням розглянути справу у їх відсутності. У судове засідання третя особа Орган опіки та піклування Департамент праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду, не з`явився, клопотань про відкладення судового розгляду на адресу суду не надав. Дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позовів сторін, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступного висновку. 3. Релевантне законодавство. 3.1. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Визначений ст. 13 ЦПК принцип диспозитивності цивільного судочинства полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 3.2. У відповідності до ч. 3 ст. 130 ЦПК суд в попередньому судовому засіданні приймає заходи для врегулювання спору. У відповідності до ч. 4 ст. 130 ЦПК суд може в попередньому судовому засіданні ухвалити судове рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди, що проводиться в порядку встановленому статтями 174 та 175 ЦПК. 4. Мотиви суду. 4.1. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Преамбула Закону України від 26.04.2001№ 2402-III «Про охорону дитинства» (далі Закон № 2402-ІІІ) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. За визначенням термінів, наведених у статті 1 цього Закону, дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше; дитинство - період розвитку людини до досягнення повноліття; забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити; охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні (ст. 2 Закону № 2402-ІІІ). Відповідно до статті 8 Закону № 2402-ІІІ кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону № 2402-ІІІ). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до положень статті 157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 141 СК визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частинами 1-3 статті 160 СК визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Частинами першою, другою статті 171 СК встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. Отже, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене вище узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 23.12.2019 у справі № 648/2062/18. 5. Висновки суду. 5.1. З урахуванням встановлених обставин у справі, суд вважає, що наявні усі правові підстави для визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , а дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , оскільки таке проживання дітей сприятиме якнайкращому забезпеченню їх інтересів, зростанню у стабільних взаємовідносинах для забезпечення їх нормального розвитку та виховання. При цьому, суд зазначає, що мати [PERSON] зберігає право на спілкування із сином [PERSON] ,\~ [INFO] , прийняття участі у його вихованні та піклуванні, а батько [PERSON] зберігає право на спілкування із сином [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ прийняття участі у його вихованні та піклуванні.

Outcome: approved