Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

Представник позивача у жовтні 2023 року звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON] , яким просить визнати [PERSON] таким, що втрати право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.10.2023 року відкрито спрощене провадження у справі. Позивач подав заяву про розгляд справи у свою відсутність, підтримав позовні вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач сповіщені про дату, час та місце проведення судового засідання, за адресою реєстраційного обліку відсутній, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2024 року постановлено заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову з наступних підстав: Позивачу на праві користування належить житлова квартира [ADDRESS] на вселення у жиле приміщення було видано 25.02.1994 року на ім`я [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] . У даній квартирі зареєстровані: [PERSON] , - позивач; [PERSON] рідний брат позивача (відповідач); [PERSON] син позивача. Відповідач зареєстрований у вказаній житловій квартирі з 29.04.1999 року. З 2019 року [PERSON] не проживає у вказаній житловій квартирі, рахунки не сплачує, кореспонденцію не отримує, не бере участі в утриманні квартири. Позивач, посилаючись на правовий механізм ст. 71, 72 ЖК України, просить ухвалити остаточне рішення суду про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням вказаного будинку, оскільки подальша реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі істотно порушує права позивача як власника. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За положеннями частин першої-другої статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року в справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зазначено, що: «Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). […] Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Суд встановив, що зі змісту акту від 01.09.2023 року підписаного сусідами квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідач [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 01.06.2019 року. Судом встановлено, що комунальні рахунки оплачуються позивачем [PERSON] , що підтверджено відповідними копіями квитанцій. Згідно довідки Чорноморської селищної ради № 1009 від 04.11.2022 року відповідальним квартиронаймачем згідно особового рахунку № [NUMBER] є [PERSON] . У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 210/2639/17 (провадження № 61-4079св20), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021року в справі № 569/5435/16-ц (провадження № 61-13080св21) вказано, що: «правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. У справі, що розглядається судом, відповідач участі не приймав з власної ініціативи. Сповіщався судом за місцем своєї реєстрації, проте поштова кореспонденція повернута з відміткою про не проживання відповідача. Суд позбавлений можливості оцінити позицію відповідача та встановити всі фактичні обставини справи, які можуть мати істотне значення для правильного вирішення спору по суті. Водночас, суд не позбавлений можливості ухвалити у даній справі заочне рішення, на підставі доказів, які подані стороною позивача, і які не виглядають явно не належними чи не достовірними. Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідач без поважних на то причин, відсутній за місцем реєстраційного обліку у спірній житловій квартирі понад шість місяців, то існують правові підстави для ухвалення заочного рішення про задоволення позову. Порушене право власника має бути захищено шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. З відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1073,60 грн., оскільки його витрати документально підтверджені позивачем. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved