Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Російської Федерації в його користь 3000000,00 грн. відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилається на те, що на початок 2014 року проживав та був зареєстрований разом з родиною у м.Кадіївка (колишній Стаханів) Луганської області. На праві власності йому належить 43/100 частки у праві спільної часткової власності на будинок [ADDRESS] , яка виділена в окрему квартиру [ADDRESS] . Крім того, є власником земельної ділянки площею 0,0954 га в [ADDRESS] , де збудований будинок і де проживав з сімє`ю. В даному місті він проживав від народження, мав роботу та налагоджений побут. Протягом багатьох років займався громадською і правозахисною діяльністю, проводив проукраїнські заходи. В травні 2014 року внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей він змушений був покинути місце проживання, побоюючись за життя та здоров`я, та вимушено переміститись спочатку до тогочасного майбутнього розташування [NUMBER] батальйону територіальної оборони « [INFO] », який на партизанських засадах формувався біля с.Нянчине Луганської обл., де згодом отримав статус учасника бойових дій. 10.06.2014 року учасники незаконних збройних формувань провели обшук в його будинку по [ADDRESS] , розшукували його, погрожували дружині та доньці, у зв`язку з чим він і його сім`я виїхала на підконтрольну Україні територію у м.Львів. З того часу не має доступу до свого житла, що негативно позначилося на його приватному та сімейному житті. Тобто він втратив житло, налагоджений побут, сталі довготривалі соціальні зв`язки, безпосередній зв`язок із рідною землею, батьками, друзями. Фактично змушений був покинути все та розпочинати життя «з нуля» в новому місці, шукати нове житло, налагоджувати новий побут та нові соціальні зв`язки, шукати роботу, пристосовуватись до нових реалій, що вимушено виникли в житті. У зв`язку з цим він змушений був вживати додаткових заходів для організації свого життя. З врахуванням характеру спричинених мені негативних наслідків немайнового характеру, їх тривалості, необхідності вжиття додаткових заходів для організації свого життя, глибини, характеру та тривалості заподіяних душевних страждань, виходячи із засад розумності і справедливості оцінює заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 3000000,00 грн. Ухвалою судді від 03.01.2024 у справі відкрито провадження. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просить позов задоволити в повному обсязі. Відповідач належно повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Однак, представник відповідача у судові засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань та відзиву не подав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Заслухавши думку учасників процесу, оглянувши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов слід задоволити, виходячи з таких мотивів. Згідно із копією паспорта позивач [PERSON] , [INFO] , народився у м.Стаханов (на даний час Кадіївка) Луганської області, зареєстрований та проживав у будинку [ADDRESS] (на даний час Кадіївка). Згідно з Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно серії САА №902111 від 26.09.2006 року позивачу на праві власності належить 43/100 частки у праві спільної часткової власності на будинок [ADDRESS] , яка виділена в окрему квартиру [ADDRESS] . Крім того, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛГ №078667 від 01.12.2004 року, він є власником земельної ділянки площею 0,0954 га в [ADDRESS] , де проживав з сім`єю. В травні 2014 року внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей він змушена був покинути з сім`єю місце проживання, побоюючись за своє життя та здоров`я, та вимушено переміститись на підконтрольну Україною територію у м.Львів, де був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою від 26.03.2018 №0000500464 та №1305-74. В силу ст. 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій. Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.2 ст.61 ЦПК України), стала окупація частини території України, в т.ч. території м.Стаханов (на даний час Кадіївка), де проживав позивач. Згідно із ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Як передбачено ч.1 ст. 4 вказаного Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону. Згідно із ч.2 ст. 4 цього Закону підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в ст. 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Відповідно до ст. 9 цього Закону внутрішньо переміщена особа має й інші, окрім визначених вказаною нормою, права, визначені Конституцією та законами України. Як передбачено ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасова окупація Російською Федерацією території України, в т.ч. Донецької області, незалежно від її тривалості є незаконною (ч.2). Згідно із ч.ч.5,9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів(Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Відповідно до висновків Верховного Суду, висловлених у постанові від 14.03.2018 у справі № 363/2981/16-ц, аналогічно слідує, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. При цьому, дії Російської Федерації на території окремих районів Луганської області щодо тимчасової окупації грубо порушують принципи та норми міжнародного права, вчинені нею як державою-агресором та окупантом, що виключає застосування до неї судового імунітету та допускає можливість пред`явлення позову про відшкодування завданої особі внаслідок цього немайнової шкоди. Відповідно до абз.6 Преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та ч.2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення права і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації території України є 20 лютого 2014 року. Згідно із ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Луганської області, межі та перелік яких визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих Російською федерацією, затвердженого Наказом Мінреінтеграції від 22.12.2022р. №309 з 07.04.2014 року місто Стаханов (на даний час Кадіївка) визначене тимчасово окупованою територією у Луганській області. Відповідно до Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленої Постановою Верховної Ради України від 21.04.2015№ 337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 шляхом збройного захоплення та воєнної окупації Автономної Республіки Крим як невід`ємної частини України. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 р. проголошенням контрольованими, керованими і фінансованими спецслужбами Російської Федерації озброєними бандитськими формуваннями створення «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки» з подальшими бойовими діями терористів та наступним масовим вторгненням у серпні 2014 року на територію Донецьких та Луганських областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. Зверненням до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 р. № 129- VІІІ, Верховна Рада України повідомила про воєнну агресію з боку Російської Федерації, об`єктом якої вона залишається, серед іншого через забезпечення і підтримку терористичних атак, та про невиконання Росією своїх зобов`язань щодо дотримання загальновизнаних норм міжнародного права і вже досягнутих домовленостей попри злагоджені дипломатичні зусилля у різних форматах. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення позивача з частини окупованої Російською Федерацією території м.Кадіївка, то суд виходить з того, що останній є громадянином України, до початку окупації проживав і був зареєстрований на території Луганської області як повноправний громадянин своєї країни, мав власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м.Кадіївка, а тому в травні 2014 року внаслідок окупаційних дій Російської Федерації проти України був змушений переїхати до м. Львова, залишивши житло у м.Кадіївка Луганської області, змінивши власний побут та спосіб життя. Позивач переселився з території окупованої Луганської області задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Як передбачено ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) №4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру право-порушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до вимог "Правила суду - компенсація шкоди", які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п.3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши "Правила суду - компенсація шкоди", виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації позивач змушений був покинути своє житло та рідне місто, в якому народився та прожив від дитинства, а відповідно були сформовані довготривалі сталі соціальні та родинні зв`язки. Він втратив житло, налагоджений побут, сталі довготривалі соціальні зв`язки, зв`язок з друзями та знайомими. Також він втратив фактичний зв`язок із своїм житлом, як об`єктом моєї приватної власності, та можливість контролювати свою власність, позбавлений можливості користуватись своїм майном. Він був змушений розпочинати життя «з нуля» в новому місці, шукати нове житло, налагоджувати новий побут та нові соціальні зв`язки, шукати роботу, пристосовуватись до нових реалій. В зв`язку з цим змушений був вживати додаткових заходів для організації свого життя. При цьому були порушені права позивача, встановлені міжнародними договорами, ратифікованими Україною, Конституцією і законами України, зокрема право власності, право на вільний вибір місця проживання, на недоторканість житла, на повагу до особистого життя, честі і гідності. Вказане спричинило і продовжує спричиняти йому сильні та глибокі душевні страждання. Враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно нього. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорах, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 3000000,00грн., позивач довів суду, що через власний душевний біль, страждання через втрату майна, доходів, порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, які він відчуває, що свідчить про наявність підстав для задоволення його вимог в повному обсязі, що є справедливою компенсацією з агресора - Російської Федерації, на користь позивача. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України та відповідно окупацію частини території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Таким чином, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Згідно із п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особо справляється судовий збір, який становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 13420,00 грн.

Outcome: approved