Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку, зазначивши, що 04.09.2007 року відповідно до договору дарування 2/3 частини домоволодіння [PERSON] прийняв безоплатно у власність від [PERSON] 2/3 частини домоволодіння за адресою за адресою: [ADDRESS] від 04.09.2007 року (нотаріальний бланк ВЕХ № 734707), який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Сусловою Н.Б., реєстровий номер 9589. В Реєстрі прав на нерухоме майно зареєстровано 04.10.2007 року. В подальшому, 10.02.2022 року, відповідно до договору купівлі-продажу 1/3 частини домоволодіння позивач прийняв у власність 1/3 частину домоволодіння за адресою за адресою: [ADDRESS] від 04.09.2007 року, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М., реєстровий № 56. З метою отримання земельної ділянки у приватну власність, позивач звернувся до суб`єктів господарювання, що здійснюють проведення та оформлення проект, землеустрою земельних ділянок, було виявлено що земельна ділянка на якій розташовано домоволодіння, була передана у приватну власність [PERSON] , що унеможливлює отримання кадастрового номеру та в подальшому виділення земельної ділянки у приватну власність, оскільки згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі, якщо відомості про земельні ділянки, право власності на які виникло до 2004 року, не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників. Представником позивача було подано адвокатський запит до Виконуючого обов`язки начальника Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо отримання інформації про запис в Державному реєстрі земель міста Дніпро (міста Дніпропетровська) про реєстрації права власності на земельну ділянку від 09 жовтня 2000 року, розташованої за адресою: [ADDRESS] , з [PERSON] (р.н.о.к.п.п. [NUMBER] ), одноособова власність площею 0,0876. У відповідь надійшла інформація, що внаслідок пожежі, що відбулася 04.08.2008 року була знищена більшість документів із землеустрою що посвідчують права на землю. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18.04.2000 року за № 846 «Про передачу у приватні власність земельних ділянок громадянам АНД району м. Дніпропетровська» було передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , загальною площею 0,0876 га. Позивач звертався в судовому порядку з позовом до [PERSON] про визнання права власності, однак йому було відмовлено у відкритті провадження по справі, оскільки [PERSON] померла, про що складено актовий запис № 7129 від 06.10.2010 року. У зв`язку з викладеним позивач просив суд визнати за ним право власності за земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0876 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2023 року відкрито провадження по даній справі. Представник позивача до судового засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься відзив представника відповідача, де представник Дніпровської міської ради зазначає, що Дніпровська міська рада є неналежним відповідачем по даній справі, що є самостійною підставою для відмови у позові. Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову. Судом встановлено, що 04 вересня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. 10.02.2022 року, відповідно до договору купівлі-продажу 1/3 частини домоволодіння укладеним з [PERSON] , позивач отримав у власність 1/3 частину домоволодіння за адресою за адресою: [ADDRESS] , договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М., реєстровий № 56. Судом встановлено,\~рішенням виконавчого\~комітету Дніпропетровської\~міської ради\~від 18.04.2000\~року за\~№ 846\~«Про передана\~у приватну\~власність земельних\~ділянок громадянам\~АНД району\~м.\~Дніпропетровська» було\~передано у\~приватну власність\~ [PERSON] \~земельну ділянку\~за адресою\~ [ADDRESS] ,\~загальною площею\~0,0876\~га. [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, зокрема, на земельну ділянку, здійснюється державним реєстратором речових прав на нерухоме майно після подання відповідних документів, які підтверджують право особи на реєстрацію даної земельної ділянки. Тобто внаслідок проведення таких реєстраційних дій речове право набувається, змінюється або припиняється. Отож, для реєстрації права власності, або іншого права користування, на земельну ділянку особі необхідно звернутись до центру надання адміністративних послуг із пакетом документів, який включає в себе: витяг з Державного земельного кадастру. Спірна земельна ділянка не має кадастрового номеру, тому Пунктом 2 «Прикінцевих та перехідних» положень закону «Про державний земельний кадастр» визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Відповідно до постанови КМ «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» від 2.04.2002 №449 кадастровий номер як обов`язковий реквізит на державних актах на право власності на землю почав присвоюватися лише після 02.04.2002. Частиною 3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) \~ \~ \~ \~реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) \~ \~ \~ \~на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про Держаний земельний кадастр», п. 109 Постанови КМУ Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру, чітко визначений перелік осіб, який має право на подання заяви на державну реєстрацію земельних ділянок, а саме: особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності); замовником технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (у разі внесення до Державного земельного кадастру за результатами проведення інвентаризації земель масиву земель сільськогосподарського призначення відомостей про земельну ділянку, що входить до такого масиву); замовника документації із землеустрою, за якою здійснюється формування земельної ділянки державної, комунальної власності, у випадках, коли розроблення такої документації відбувається без дозволу органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування; власника земельної частки (паю) або його спадкоємця (у разі формування земельної ділянки в порядку виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв); особи, визначені частиною першою статті 118 Земельного кодексу України, у тому числі власника нерухомого майна (будівлі, споруди), розташованої на земельній ділянці, що надається (передається) із земель державної чи комунальної власності, або його спадкоємця. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. При застосуванні положень ст.120 ЗК у поєднанні з нормою ст.125 ЗК слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Зазначене узгоджується з правовими висновками ВП ВС, викладеними у постанові від 16.06.2020 у справі №689/26/17. Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Відповідно до частини першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Пунктом б) ч. 1 ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця. Згідно чинної редакції ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Кадастровий номер присвоюється земельній ділянці незалежно від форми власності. У разі переходу права власності на земельну ділянку від однієї особи до іншої, виникнення інших, крім права власності, речових прав на земельну ділянку, зміни речових прав на земельну ділянку, інших відомостей про неї кадастровий номер не змінюється. Оскільки, форма Державного акту із зазначенням кадастрового номера була затверджена 02.04.2002 (постанова Кабінету Міністрів України №449, що втратила чинність 23.07.2013 року, у зв`язку з чим Державні акти старого зразка не містять кадастрового номеру, державний акт виданий у 2000 році [PERSON] не містить кадастрового номеру, тому інформація також відсутня у Кадастровій карті України. Якщо особа є власником земельної ділянки, право власності на яку підтверджено Державним актом без зазначення кадастрового номера, то їй необхідно належним чином здійснити процедуру реєстрації права власності на вище згадану на земельну ділянку. Згідно ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Відповідно до законодавства, наявність у земельної ділянки такого унікального кадастрового номера обов`язкова. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. (Частина перша статті 120 в редакції Закону N 997-V ( 997-16 ) від 27.04.2007 року) Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов`язків сторін цього договору. За змістом статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає? зобов`язується передати майно (товар), а покупець приймає/зобов`язується прийняти майно (товар). Саме з моменту укладення договору купівлі-продажу та реєстрації нерухомого майн; до особи переходить право на земельну ділянку (статті 657 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Крім того, аналіз ст. 120 ЗК України 2001 року з точки зору її дії в часі дає підстави для висновку про те, що на момент укладення договору дарування жилого будинку чинною була редакція, відповідно до якої, якщо договором про відчуження жилого будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності лише на ту частину земельної ділянки, яка зайнята жилим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своє інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавленні права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуження будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеним] Законом України № 1702-VІ від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід, права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, щ відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої н ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК Україні статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиці Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16). Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має прав мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Таким чином, відповідно до вимог статті 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Статтею 328 ЦК передбачено, що право власності набувається на підставах, що і заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності і встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 381 ЦК визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, наведеними приписами ст. 120 Земельного кодексу України введена нова підстава припинення права власності на земельну ділянку, яка доповнює перелік таких підстав, що закріплені у ст. 140 Кодексу (Підстави припинення права власності на земельну ділянку). Суть цієї підстави полягає в тому, що якщо власник будівлі (споруди) відчужує її іншій особі, то таке відчуження тягне за собою такий юридичний наслідок, як припинення права власності цієї ж особи на земельну ділянку, на якій розташована будівля (споруда). Причому припинення права власності на землю в даному випадку слід розглядати не як примусове, а як добровільне. Власник, відчужуючи належну йому на праві власності будівлю (споруду), тим самим виражає свою волю на припинення належного йому права власності на земельну ділянку під даною будівлею (спорудою). Саме ця особливість наведених правових приписів дає підстави говорити про задум законодавця забезпечити автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача будівлі (споруди). Однак, детальний аналіз положень ч. 1. ст. 120 Земельного кодексу України дає підстави для висновку, що в сучасних умовах правового регулювання відносин щодо нерухомого майна вони не забезпечують не тільки автоматичного, а навіть більш-менш синхронного переходу прав на об`єкти земельної і не земельної нерухомості. Розмір присадибної ділянки (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), на отримання якої в селищах із земель державної або комунальної власності мають право громадяни України, становить не більше 0,15 гектара (п.«г» ч.1 ст.121 ЗК). Як вбачається із Рішення виконавчого комітету від 18.04.2000 року за № 846 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0876 га для присадибної ділянки. Присадибна земельна ділянка надана громадянинові для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Обмежована земельна ділянка (яка забезпечена виїздом на вулицю, провулок тощо), на якій розміщені житловий будинок, господарські будівлі та споруди, сад, город тощо. За правовим статусом відноситься до земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти (правова позиція, наведена у постанові Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 585/2843/17). Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про право на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. З огляду на те, що позивач не може захистити свої права, окрім як в судовому порядку, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved