Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.11.2021 виданого приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Тепляковим В.М. У вказаному будинку зареєстровані, але не проживають відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зазначені особи родинного зв`язку із позивачем не мають, з моменту набуття нею права власності та до дня подачі позову до суду не проживають в будинку, не мають особистих речей. Перешкод в користуванні будинком ні позивач, ні її члени родини відповідачам не чинять. Вказала, що відповідачі проживають за межами України, але підтверджуючих даних вона не має. Відповідачі таким чином створюють перешкоди позивачу у здійсненні права користування та розпорядження майном. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву відповідно до якої підтримала позовні вимоги, просить суд їх задовольнити, розглядати справу без її участі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки невідомі, відзив та заяви про відкладення розгляду справи не подавали. Розгляд справи проводиться заочно. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом видане приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Тепляковим В.М. 04.11.2021 зареєстроване в реєстрі за №814 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 282975063 від 04.11.2021, [PERSON] набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до довідки Петрівського старостинського округу Знам`янської міської територіальної громади №17-21/90/8 від 22.02.2024 та довідки №17-21/169/8 від 08.05.2024 за адресою будинок [ADDRESS] зареєстровані, але не проживають з 2021 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Дані про зняття з реєстраційного обліку відсутні. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 ЦК України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За правилом ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника жилого будинку, квартири, належать особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу, за змістом якої членами сім`ї є подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарства. Відповідно до ст.72 ЖК України, особа втрачає право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад строки, встановлені ст.71 ЖК України, тобто за нею зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі не проживають в будинку позивача більше року, і дана обставина підтверджена матеріалами справи. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved