Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

До Чернігівського районного суду Чернігівської області звернулось АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРАЇНА» (далі позивач) з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] (далі відповідач) суму завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди у розмірі 11 957 грн 50 коп. В обґрунтування позову зазначено, що 07.11.2019 між АТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРАЇНА» та АТ «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №16/УА/021735/2.1.5. Предметом даного Договору є майнові інтереси Страхувальника пов`язані з володінням, користування та розпорядженням транспортним засобом «RAVON», державний номерний знак [NUMBER] . 03 листопада 2020 року в м. Золотоноша по вул. Шевченка, 173А відбулася дорожньо-транспортна пригода, за участю застрахованого автомобіля «RAVON», державний номерний знак [NUMBER] та велосипеда, під керуванням [PERSON] , яку визнано винною у вказаному ДТП постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 695/2801/20. Вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «RAVON», державний номерний знак [NUMBER] становить 11 957 грн 50 коп. На виконання умов договору страхування АТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРАЇНА» здійснено виплату страхового відшкодування в сумі 11 957 грн 50 коп. 22 лютого 2021 року Відповідачу направлялася претензія про відшкодування шкоди в порядку регресу однак, будь-яких дій спрямованих на її виконання остання не вчиняла. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01.12.2023 справу № 748/4960/23 за вказаним позовом передано на розгляд до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області, оскільки згідно з позовною заявою адресою місця проживання відповідача [PERSON] є м. Золотоноша Черкаської області, що територіально підсудне Золотоніському міськрайонному суду Черкаської області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2024 справу передано для розгляду судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Ватажок-Сташинській А.В. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24.01.2024 відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач відзив на позов не надала. Жодних клопотань, зокрема про проведення експертиз у справі, виклик свідків від відповідача до суду не надходило. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, явку свого представника у судове засідання не забезпечив. Згідно з прохальною частиною позову позивач просить розглянути справу за відсутності свого представника, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судові засідання з розгляду справи не прибула, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином та завчасно, відповідно до положень ст. 128 ЦПК України. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, незалежно від того чи отримала відповідач адресовану їй кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Відтак, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити її правову позицію щодо предмета спору. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судові засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для вирішення справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке. З матеріалів справи судом встановлено, що 07.11.2019 між АТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРАЇНА» та АТ «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №16/УА/021735/2.1.5. Предметом даного Договору є майнові інтереси Страхувальника пов`язані володінням, користування та розпорядженням транспортним засобом «RAVON», державний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до листа АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ» №149 від 03.12.2020 транспортний засіб «RAVON», державний номерний знак [NUMBER] , перебуває у заставі за Договором застави майна №95/17-272/01від 08.11.2017. Транспортний засіб на праві власності належить [PERSON] . Згідно з постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05.01.2021 у справі №695/2801/20, 03.11.2020 о 17 год 50 хв [PERSON] в [ADDRESS] перебігала з велосипедом у руках проїзну частину поза пішохідним переходом, після чого [PERSON] , яка керувала автомобілем «Ревон» державний номерний знак [NUMBER] здійснила удар в задню частину велосипеда. У результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Як зазначено у постанові Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05.01.2021 у справі №695/2801/20, [PERSON] , згідно з наданою заявою з порушенням згодна. Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05.01.2021 у справі №695/2801/20 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 (двадцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн 00 коп. Постанова суду набрала законної сили 16.01.2021. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] [PERSON] є власником транспортного засобу «RAVON», реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно з посвідченням водія [PERSON] , серія [NUMBER] від 28.04.2015, яке містить категорію транспортних засобів, на керування якими видано посвідчення «В», а відповідно і підтверджує також її право на керування 03.11.2020 транспортним засобом «RAVON», реєстраційний номер [NUMBER] . 05 листопада 2020 року проведено огляд транспортного засобу «RAVON», реєстраційний номер [NUMBER] , 2017 року випуску, за результатами якого складено акт огляду транспортного засобу. 26 листопада 2020 року повторно проведено огляд транспортного засобу «RAVON», реєстраційний номер [NUMBER] , 2017 року випуску, за результатами якого складено додатковий акт огляду транспортного засобу. Відповідно до розрахунку на оплату ФОП [PERSON] №7 від 11.12.2020 вартість ремонту транспортного засобу «RAVON», реєстраційний номер [NUMBER] становить 14\~807 грн 50 коп., у тому числі ПДВ 2\~467 грн 92 коп. На підставі Страхового акта №16/61213/2.1.5.1, розрахунку розміру страхового відшкодування від 04.01.2021, рахунку на оплату №7 від 11.12.2020 та з урахуванням передбаченого розміру франшизи 2 850 грн, сума страхового відшкодування становить 11 957 грн 50 коп. З платіжного доручення №16299 від 04.01.2021 судом встановлено, що АТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРАЇНА» сплатило ФОП [PERSON] 11\~957 грн 50 коп. відшкодування згідно з страховим актом №16/61213/2.1.5.1 від 04.01.2021. Згідно з листом №149 від 03.12.2020 АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ» не заперечувало проти перерахування суми страхового відшкодування на СТО для проведення відновлювального ремонту автомобіля «RAVON», реєстраційний номер [NUMBER] . 22 лютого 2021 року АТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРАЇНА» було направлено відповідачу претензію із вимогою протягом місяця від дня отримання листа, відшкодувати в порядку регресу завдані збитки в сумі 11\~957 грн 50 коп., однак станом на день звернення з позовом до суду [PERSON] не відшкодувала АТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРАЇНА» понесені збитки. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке. Відповідно до частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18). АТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРАЇНА» виконало свої зобов`язання за Договором №16/УА/0217335/2.1.5 від 07.11.2019 відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі. У зв`язку з виплатою АТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРАЇНА» страхового відшкодування, до позивача (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завдання шкоди відповідачем, в порядку суброгації. При цьому суд виходить з приписів ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України та враховує, що відповідач не надала суду доказів повної чи часткової сплати заборгованості, не спростувала наданий позивачем розрахунок, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами. Таким чином, на підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 2 684 грн 00 коп.

Outcome: approved