Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», через свого представника [PERSON] , який діє на підставі довіреності №22-ЮД1 від 08.01.2024р., звернулось до суду 25.03.2024р. з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачки на користь банку заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 24.10.2018р. в розмірі 41\~517,19 грн., що утворилась станом на 15.01.2024р., та судові витрати з оплати судового збору в розмірі 3028 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено про порушення відповідачкою умов використання кредитних коштів у вигляді кредитної лінії на банківській картці в частині строків та порядку повернення кредитних коштів. Відповідачка заперечила проти позовних вимог. В обґрунтування заперечень посилається на не доведення позивачем належними та допустимими доказами існування та розміру заборгованості. Також відповідачка посилається на непогодження нею конкретних умов та правил банківських послуг, якими передбачені конкретні умови кредитування (розмір платежів, строки виконання зобов`язань, умови про сплату комісії, пені та штрафів). 28.03.2024р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 17.04.2024р. від представник відповідача адвокат Яресько Т.В., який діє на підставі ордеру серії АІ №1591244 від 16.04.2024р., на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладені заперечення відповідача проти позовних вимог, на підставі яких сторона відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову повністю. 19.04.2024р. від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, до якої додано додаткові письмові докази на обґрунтування позовних вимог. У відповіді на відзив вказується, що підписанням анкети-заяви від 24.10.2018р. відповідачка підтвердила те, що вона ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту, тобто з документами в яких визначена процентна ставка, пеня, комісія. Відповідачка не зверталась до банку з непогодженням змін Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів, Таблиці обчислення вартості кредиту та Паспорту споживчого кредиту і продовжувала користуватись карткою, а отже погодилась з відповідними змінами умов кредитування. Додатково зазначається, що при створенні анкети-заяви від 24.10.2018р. у застосунку «Monobank» погодження з умовами кредитування здійснюється шляхом накладення електронного підпису позичальника на всі відповідні документи, які складають зміст договору про надання банківських послуг, і без погодження таких документів є неможливим проведення наступних операцій. Також вказується, що обчислення розміру заборгованості здійснено з урахуванням наявності у банку права списання з рахунку клієнта коштів в рахунок погашення заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитними коштами, внаслідок чого по рахунку відповідачки виник овердрафт перевищення ліміту кредитних коштів. На теперішній час заборгованість відповідачки складається з коштів кредитного ліміту в розмірі 32\~500 грн. та овердрафту в розмірі 9017,19 грн. 24.04.2024р. від представника відповідача на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вказується на недопустимість наданих позивачем до відповіді на відзив доказів, оскільки вони подані з порушенням порядку, визначеного процесуальним законом. Акцентується увага на тому, що укладений між сторонами договір у вигляді анкети-заяви не містить жодних умов кредитування. Зазначається, що відповідачка не погоджувала відсотків за користування кредитом, а тому списана банком сума нарахованих відсотків за користування кредитом в розмірі 40\~455,16 грн. є безпідставним зняттям коштів, внаслідок чого підлягає зарахуванню саме на погашення тіла кредиту. Також у відповіді на відзив зазначено, що банком безпідставно списувалась з карткового рахунку відповідачки сума комісій в загальному розмірі 1212,95 грн. Тож на теперішній час загальна сума безпідставно списаних банком коштів складає 41\~668,11 грн. (40\~455,16грн. + 1212,95грн.), яка є більшою за суму заявлених позовних вимог, а відтак вимоги банку про наявність у відповідачки грошового зобов`язання є безпідставними. 30.04.2024р. від представника позивача [PERSON] на адресу суду надійшли письмові пояснення, в яких наведене додаткове розширене обґрунтування позовних вимог з посиланням на відповідні пункти Умов та правил надання банківських послуг, якими позивач мотивує обґрунтованість своїх вимог та просить задовольнити їх в повному обсязі. В судове засідання представник позивача не з`явився і про причини неявки не повідомив. Натомість, одночасно з позовом представником позивача було подано до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Додатково пояснив, що на момент складання відповідачкою анкети-заяви від 24.10.2018р. вона ознайомилась з умовами та правилами надання банківських послуг, які були відображені у мобільному додатку «Монобанк», проте в них не було ніяких роз`яснень щодо умов кредитування. На теперішній час надана стороною позивача редакція відповідних умов та правил надання банківських послуг істотно відрізняється від тієї, з якою ознайомлювалась відповідачка, але у мобільному додатку відповідачка вже не має доступу до тієї редакції умов та правил, з якими вона ознайомлювалась, оскільки її рахунок заблокований позивачем, а тому в неї відсутня можливість надати відповідні докази суду. Зауважив, що відповідачка не була обізнана про порядок користування кредитними коштами та ставки банківських комісій, як і про право банку самостійно списувати з її рахунка грошові кошти на погашення відповідних нарахувань, а тому банком самоправно та незаконно здійснено списання з її рахунку коштів на загальну 41\~668,11 грн., внаслідок чого і виникла відповідна заборгованість. Вважає, що на теперішній час не відповідачка заборгувала позивачу кошти, а позивач має заборгованість з повернення відповідачці безпідставно списаних з її рахунку коштів в сумі 150,92 грн., що є різницею між фактично незаконно списаною банком сумою коштів (41\~668,11 грн.) та обчислюваною банком заборгованістю по її рахунку (41517,19 грн.), а відтак позовні вимоги є безпідставними та неправомірними. Заслухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши надані учасниками справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. 24.10.2018р. [PERSON] звернулась до АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» з анкетою-заявою, в якій просила відкрити на її ім`я поточний рахунок № [NUMBER] у гривні та встановити кредитний ліміт на суму, вказану у додатку, відповідно до умов Договору про надання банківських послуг. У анкеті-заяві засвідчено, що позичальник погоджується з тим, що така анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають Договір про надання банківських послуг (далі Договір) і позичальник ознайомився зі змістом таких документів та отримав їх примірники у мобільному додатку /а.с. 9/ У пункті 3 Анкети-заяви зазначено, що позичальник беззастережно погоджується з тим, що банк має право на свій розсуд у встановленому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту, а також з тим, що про зміну доступного розміру дозволеного кредитного ліміту банк повідомляє його шляхом надсилання повідомлень у мобільний додаток. Пунктом 6 Анкети-заяви засвідчено генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем із зазначенням його ідентифікатора. У пункті 9 Анкети-заяви вказується, що позичальник підтверджує, що така заява є заявою на відкриття рахунку і карткою із зразком його підпису. У пункті 10 Анкети-заяви викладено розпорядження позичальника про надання права та доручення ПАТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» здійснювати договірне списання коштів з усіх рахунків позичальника, відкритих у такому банку, без додаткових розпоряджень позичальника для погашення будь-яких інших зобов`язань позичальника перед таким банком, що виникають з умов договору та/або будь-якого іншого договору, що укладений або буде укладений у майбутньому між позичальником та банком. У пункті 11 Анкети-заяви викладено умову, що все листування щодо цього договору необхідно здійснювати через мобільний додаток позичальника та інші дистанційні канали відповідно до умов договору. На підставі анкети-заяви від 24.10.2018р. позивачем було відкрито на ім`я відповідачки поточний рахунок № [NUMBER] , спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка № [NUMBER] , яка є активною до листопада 2024 року, що підтверджується відповідною довідкою банку /а.с. 127/. Згідно довідки від 19.04.2024р. за картковим рахунком відповідачки було встановлено наступні розміри кредитного ліміту: 24.10.2018 16\~500грн.; 10.01.2019 20\~000грн.; 17.06.2020 35\~000грн.; 31.05.2021 34\~800грн.; 03.07.2021 34\~500грн.; 02.08.2021 34\~100грн.; 12.09.2021 33\~000грн.; 21.09.2021 32\~600грн.; 28.09.2021 32\~500грн. /а.с. 121/. Починаючи з 25.10.2018р. відповідачка активно користувалась кредитними коштами та здійснювала видаткові операції по картковому рахунку. У зв`язку з використанням кредитних коштів банком щомісячно з карткового рахунку списувались кошти на погашення процентів за користування кредитними коштами. З 01.10.2022р. позивач припинив нарахування процентів на суму залишку кредитної заборгованості і станом на 15.01.2024р., як і станом на 01.10.2022р., за поточним рахунком на ім`я відповідачки обчислюється кредитна заборгованість в розмірі 41\~517,19 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості /а.с. 7-8/ та випискою про рух коштів за поточним рахунком на ім`я відповідачки /а.с. 122-126/. Тож між сторонами склалися договірні правовідносини з надання банківських послуг та існує спір щодо виконання взаємних зобов`язань, який регулюється умовами укладеного договору, нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За частиною першою статті 640 ЦК договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена (а. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 641 ЦК). Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону №1734 до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» (а. 2 ч. 2 ст. 9 Закону №1734). Інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у ч. 2 ст. 9 Закону №1734 передбачена у частині третій статті 9 цього Закону. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) ч. 6 ст. 9 Закону №1734). Відповідно до ст. 13 Закону №1734 договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Згідно ч. 1 ст. 14 Закону №1734 договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1066 ЦК визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ст. 1067 ЦК договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами. Статтею 1068 ЦК передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка (ч. 1). Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (ч. 3). Згідно зі ст. 1069 ЦК якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір плати за використання клієнтом коштів банку, яке не встановлене договором, не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України. У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За матеріалами справи судом встановлено, що відповідачка з метою отримання банківських послуг АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» заповнила і підписала анкету-заяву від 24.10.2018р. про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. В даній заяві не зазначено про тип картки, яку бажала оформити відповідач, не вказується розміру бажаного кредитного ліміту, а також не зазначено про ставки і тарифи банківських послуг. Натомість підписанням такої заяви відповідач погодилась на отримання банківських послуг, що надаються АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» невизначеному колу споживачів. У п. 6 анкети-заяви відповідачка засвідчила генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем у вигляді послідовності ряду цифр, який буде використовуватися для накладання електронного цифрового підпису у мобільному додатку з метою засвідчення її дій згідно договору. Відповідачка підтвердила в анкеті-заяві, що всі наступні правочини, у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень можуть вчинятися ним та банком з використанням електронного цифрового підпису, а усе листування щодо цього договору здійснювати через мобільний додаток або через інші дистанційні канали. В подальшому, за банківською карткою відповідача було відкрито кредитний ліміт, розмір якого періодично змінювався. Встановлення такого ліміту відповідає змісту заяви-анкети, підписаної відповідачем 24.10.2018р. При цьому слід звернути увагу, що відповідач активно використовувала кредитні кошти, оскільки здійснювала видаткові операції (зняття готівки, оплата послуг та грошові перекази) за рахунок кредитних коштів, що підтверджується випискою по її банківському рахунку. Зазначене свідчить, що відповідач своїми діями погодився на отримання та користування кредитними коштами. В той же час, в анкеті-заяві відсутні умови договору про встановлення розміру процентної ставки проте зазначено, що відповідачка згідна з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, Паспортом споживчого кредитування, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась і погодилась з такими умовами. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачкою не заперечується факт її звернення до позивача з заявою про відкриття банківського рахунку з доступом до кредитних коштів у вигляді кредитного ліміту. Заперечуючи проти позовних вимог відповідачка посилалась на ненадання позивачем доказів факту погодження нею умов кредитування в частині порядку використання та повернення кредитних коштів. В цьому контексті суд звертає увагу, що згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13). Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Враховуючи предмет спору у зазначеній справі, саме до обов`язку позивача, як кредитора, належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника та погодження позичальником умов кредитування. У своїх запереченнях на відповідь на відзив сторона відповідача посилалась на недопустимість прийняття судом доказів, наданих позивачем в якості додатків до відповіді на відзив. Натомість слід зауважити, що цивільне судочинство ґрунтується на засадах диспозитивності та змагальності, внаслідок чого за загальним правилом обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Отже, передбачений процесуальним законом обов`язок подання позивачем доказів разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України), не перешкоджає позивачу подати до суду додаткові докази на підтвердження своїх аргументів разом з відповіддю на відзив, оскільки тільки після отримання відзиву позивач має можливість визначитись із обставинами, які заперечує відповідач і які позивач має доказувати за більш високим стандартом доказування. До того ж право позивача подавати докази разом з відповіддю на відзив прямо передбачене ч. 4 ст. 179 ЦПК України. За таких обставин доводи сторони відповідача про відхилення доказів, наданих позивачем разом з відповіддю на відзив є необґрунтованими. Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин в аспекті заперечень висловлених стороною відповідача суд виходить з наступного. У анкеті-заяві відповідачки від 24.10.2018р. засвідчено, що позичальник погоджується з тим, що така анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають Договір про надання банківських послуг (далі Договір) і позичальник ознайомився зі змістом таких документів та отримав їх примірники у мобільному додатку /а.с. 11/. На підтвердження своїх вимог позивачем надано Умови і правила обслуговування в АТ «Універсал банк» при надання банківських послуг в редакції від 27.11.2021р., Тарифи для продукту «Чорна картка monobank», Таблиця обчислення вартості кредиту для споживача та Паспорт споживчого кредиту, який містить інформацію про його підписання електронним цифровим підписом лише представника кредитодавця /а.с. 25-27/. Натомість, у графі «підпис споживача» зазначено, що «споживач отримує паспорт споживчого кредиту в мобільному додатку та підписує його у електронному вигляді до підписання Договору». Банком надано до суду роздруківку з мобільного додатку monobank, у якій відображена процедура входу в додаток, з якого вбачається, що без погодження з Умовами та Правилами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту увійти в додаток та користуватися карткою неможливо, оскільки у випадку, коли особа не дає згоди з Умовами і правилами надання банківських послуг у застосунку monobank шляхом накладення електронного цифрового підпису, то застосунок monobank не переходить на наступний етап входу в головне меню застосунку. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Надаючи оцінку обґрунтованості дій банку в частині нарахування процентів слід звернути увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17 відступлено від попередньої практики Верховного Суду України та Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів». У постанові Верховного Суду від 09.01.2020р. у справі № 643/5521/19 зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)». Розглядаючи справу за аналогічними вихідними даними Верховний Суд у постанові від 18.05.2022р. у справі №697/302/20 виклав правову позицію, що оскільки в анкеті-заяві строки здійснення періодичних платежів за кредитом не встановлені, то суд першої інстанції обґрунтовано визнав неправомірним та безпідставним списання банком внесених на погашення боржником коштів в рахунок погашення відсотків за користування кредитом та зарахував ці кошти на погашення тіла кредиту, зменшивши суму заборгованості за тілом кредиту за рахунок протиправно списаних банком відсотків. В контексті обставин даної справи слід звернути увагу, що позивачем не надано доказів належного ознайомлення відповідача з основними умовами кредитування розмір процентної ставки, порядок погашення заборгованості (строки і розмір внесення платежів) за період кредитування відповідача. Посилання позивача на обізнаність відповідачки з умовами кредитування станом на дату підписання нею анкети-заяви від 24.10.2018р. суд не приймає, оскільки суду не надано примірника тих умов і правил з якими погодився відповідач. Також суд звертає увагу, що наданий стороною позивача Паспорт споживчого кредиту не містить підтвердження його підписання відповідачкою електронним цифровим підписом через мобільний додаток «Monobank» за допомогою відповідного ключа, параметри якого визначені у анкеті-заяві. До того ж надані позивачем примірники Тарифів та Паспорту споживчого кредитування не містять дати їх складання, що унеможливлює визначення періоду часу, який вони регулюють. Отже всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України суду не надано відповідних доказів, з точки зору належності, допустимості та достатності, які б підтверджували ознайомлення відповідачки з умовами кредитування, як на момент підписання нею анкети-заяви від 24.10.2018р. так і в подальшому. Зазначене унеможливлює здійснити перевірку правильності здійснення нарахування банком процентів за фактично використані відповідачкою кредитні кошти. Крім того, слід звернути увагу, що позивачем наданий розрахунок розміру процентів лише за період з 06.01.2021р., але відомостей про те, за якою кредитною ставкою та за якими умовами здійснювалось нарахування процентів до такого періоду, суду не надано. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що фактичне кредитування відповідачки розпочалось з 25.10.2018р. в межах ліміту 16\~500 грн., розмір якого згодом збільшувався і з 28.09.2021р. складає 32\~500 грн. Натомість, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді наявність у кредитора права на застосування процентної ставки до використаних кредитних коштів шляхом нарахування відповідних процентів та їх списання з рахунку. А відтак необґрунтованими є позовні вимоги про включення до складу заборгованості відповідача відсотків за весь період кредитування. Станом на 01.10.2022р. розмір заборгованості зафіксований позивачем в загальній сумі 41\~517,19 грн. При цьому суд бере до уваги, що розмір тіла кредиту збільшений понад кредитний ліміт внаслідок обліку по картковому рахунку заборгованості з оплати нарахованих процентів за користування кредитним лімітом. Загалом за період з 25.10.2018р. по 15.01.2024р. сума витрат по відповідному рахунку склала 85\~963,01 грн., а сума зарахувань 44\~445,82 грн. Загальна сума списаних банком процентів за користування кредитними коштами, що входить до складу витрат по відповідному рахунку за весь період користування картковим рахунком, складає 40\~455,16 грн. Отже, фактично розмір здійснених безпосередньо відповідачкою витрат за рахунок кредитних коштів складає 45507,85 грн. (85\~963,01грн. 40\~455,16грн.). За таких обставин на теперішній час беззаперечним є зобов`язання відповідачки повернути банку суму коштів в розмірі 1062,03 грн., яка є різницею між фактичними витратами та зарахуваннями на картку (45\~507,85грн. 44\~445,82грн.). В контексті доводів відповідача про відсутність в нього зобов`язань перед позивачем, оскільки банком неправомірно списано з карткового рахунку банківські комісії, то суд зауважує, що відповідні дії вчинялись банком на підставі Умов та Правил надання банківських послуг та не заперечувались відповідачем. Аналіз змісту виписки з карткового рахунку відповідача свідчить, що за весь період користування відповідачем банківською карткою з його рахунку було утримано банком комісійну винагороду за здійснення відповідачем витратних операцій за рахунок кредитних коштів (зняття готівки та грошовий переказ (4% від суми операції за рахунок кредитних коштів)), отже відповідна комісія є платою за конкретні видаткові банківські операції вчинені з ініціативи відповідача, яка не є різновидом неустойки та не має регулярного характеру. Суду не надано доказів того, що за весь період користування кредитною карткою АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» відповідач заперечувала обґрунтованість дій позивача по автоматичному утриманню комісійної винагороди за здійснення конкретних видаткових операцій чи вона не погоджувалась на сплату відповідних комісій. Навпроти, відповідачка багаторазово вчиняла відповідні видаткові операції впродовж довготривалого періоду часу, а відтак мала змогу зрозуміти природу нарахування та утримання відповідних комісій. В цьому аспекті суд звертає увагу, що цивільні правовідносини ґрунтуються, зокрема, на засадах добросовісності та розумності (п. 6 ст. 3 ЦК). Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 18.04.2022р. у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі №209/3085/20). Верховний Суд в постанові від 02.06.2021р. у справі №636/5261/18 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Отже, в аспекті засад добросовісності та розумності поведінки учасників цивільних правовідносин, доводи відповідачки про необхідність врахування в рахунок зменшення розміру її заборгованості перед банком сум вартості комісій за вчинення нею видаткових операцій за рахунок кредитних коштів, що були використані банком в якості оплати окремих банківських послуг, не відповідають засадам добросовісності, оскільки містять ознаки суперечливої поведінки. Таким чином, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили про належне погодження сторонами умов та порядку кредитування в частині розміру процентної ставки та строків здійснення періодичних платежів за кредитом, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки кредитної заборгованості, розмір якої обумовлений безпідставним нарахуванням та списанням банком з рахунку відповідачки процентів за весь період користування кредитним лімітом (40\~455,16грн.), є необґрунтованими та неправомірними, а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в межах суми в розмірі 1062,03 грн., яка є різницею між фактичними витратами та зарахуваннями по картковому рахунку відповідачки (45\~507,85грн. 44\~445,82грн.). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 3028 грн. /а.с.1/ та витрат відповідачки з оплати правової допомоги в розмірі 10\~000 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то судові витрати слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд бере до уваги, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 1062,03 грн., що складає 2,558% від ціни позову (1062,03грн. / 41 51719грн. * 100%). Отже позивачу слід відшкодувати 2,558% його витрат, а відповідачці 97,442%. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, то з відповідачки на користь позивача слід стягнути 77,46 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (3028грн. / 100% * 2,558%). З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат відповідачки на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги від 29.03.2024р. №24065; акт приймання-передачі послуг №1 від 16.04.2024р.; розрахункова квитанція про отримання адвокатом від відповідачки готівкових коштів в якості оплати його послуг в сумі 10\~000 грн. Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Аналіз змісту наданих стороною відповідача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій: - ознайомлення з матеріалами справи та формування правової позиції; - підготовка та подання до суду процесуальних документів (відзив, заперечення на відповідь на відзив, письмові клопотання тощо); - участь адвоката у судових засіданнях. Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви відповідачки в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, беручи до уваги розмір ціни позову, складність справи, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат відповідачки на правову допомогу в розмірі 10\~000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, а також ціну позову. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, то з позивача на користь відповідачки слід стягнути 9\~744,20 грн. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу (10\~000грн. / 100% * 97,442%). На підставі викладеного,

Outcome: partial