Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, уточненим у подальшому, до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Одеська товарна біржа, посилаючись на те, що 04 грудня 1995 року між нею та [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності №10-3548 від 25 жовтня 1995 року діяла [PERSON] на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №11525, за умовами\~якого[PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати, площею 17,6 кв.м., кухні, площею 7,3 кв.м, санвузлу, площею 2,8 кв.м., коридору, площею 4,7 кв.м., вбудованої шафи, площею 0,3 кв.м., балкону, площею 0,9 кв.м., загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. Позивачка зазначила, що сторони договору купівлі-продажу нерухомого майна №11525 від 04 грудня 1995 року виконали всі умови вказаного договору, відповідач отримав грошові кошти та передав їй документи та ключи від квартири. 12 грудня 1995 року 1998 року своє право власності на квартиру [ADDRESS] , вона зареєструвала в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, про що зроблено запис 135,кн143 пр., стр. 55. 13 жовтня 1999 року вона зареєструвалась в квартирі [ADDRESS] . Отже,\~з часу\~укладання договору\~купівлі-продажу,\~вона постійно,\~відкрито й\~безперешкодно користується\~придбаною квартирою,\~та як\~власник майна\~несе усі\~необхідні витрати\~з її\~утримання.\~Її право\~власності на квартиру [ADDRESS] ніким не заперечувалось та не оскаржувалось. Вказувала, що при укладенні вказаного договору нормі статті Цивільного кодексу України щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не діяли, тому договір купівлі-продажу нерухомого майна №11525\~від 04\~грудня 1995\~року не був нотаріально посвідчений. Стверджувала, що на даний час договір купівлі-продажу нерухомого майна №11525\~від 04\~грудня 1995\~року,\~укладений нею\~та відповідачем\~на Одеської\~товарної біржі нотаріусами не приймається, оскільки не був нотаріально посвідчений, тому не може бути прийнятий в якості правовстановлюючого документу на квартиру. Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати, полощею17,6 кв.м., кухні, площею 7,3 кв.м, санвузлу, площею 2,8 кв.м., коридору, площею 4,7 кв.м., вбудованої шафи, площею 0,3 кв.м., балкону, площею 0,9 кв.м., загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м., яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №11525\~від 04\~грудня 1995\~року,\~зареєстрованого на Одеській товарній\~біржі 04\~грудня 1995\~року в\~Журналі реєстрації\~біржових угод\~з нерухомістю,\~реєстраційний номер11525,\~та зареєстрованого\~12\~грудня 1995\~року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, за реєстровим номером 135 у реєстровій книзі 143 пр на сторінці 55. Ухвалою суду від 29 липня 2023 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 25-26). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року, у зв`язку із наданням відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку судді [PERSON] справу було передано на розгляд судді Сегеді О. М. Справа отримана суддею 09 лютого 2024 року. Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року справа була прийнята до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 57). Ухвалою суду від 10 квітня 2024 року підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до судового розгляду (а.с.87). Позивачка та її представник, діюча за ордером від 17 листопада 2023 року в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до ст. 128 ЦПК України, надала до суду заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі та просили суд розглянути справу за їх відсутності, не заперечувала проти винесення заочного рішення (а.с. 39, 98). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся судом відповідно до ст. 128 ЦПК України (а.с. 41, 53, 65, 73, 90, 91). Представник третьої\~особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору:\~Одеської товарної\~біржів судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися судом відповідно до ст. 128 ЦПК України (а.с. 42, 65, 71). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Одеська товарна біржа є юридичною особою та дії на підставі Статуту, що підтверджується відповіддю з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №449806 від 15 лютого 2024 року (а.с. 59-63). Судом встановлено, що 28 серпня 1993 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 13). Встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 жовтня 1995 року належала квартира [ADDRESS] (а.с. 9-10, 11, 12) 04 грудня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності №10-3548 від 25 жовтня 1995 року діяла [PERSON] на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №11525, за умовами\~якого[PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати, полощею17,6 кв.м., кухні, площею 7,3 кв.м, санвузлу, площею 2,8 кв.м., коридору, площею 4,7 кв.м., вбудованої шафи, площею 0,3 кв.м., балкону, площею 0,9 кв.м., загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м.(а.с. 7-8). Сторони договору купівлі-продажу нерухомого майна №11525 від 04 грудня 1995 року виконали всі умови вказаного договору, відповідач отримав грошові кошти та передав їй документи та ключи від квартири. 12 грудня 1995 року 1998 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, про що зроблено запис 135, кн143 пр., стр. 55, що підтверджується інформацією КП «БТІ» ОМР від 27 березня 2024 року (а.с. 8 звор., 79). 13 жовтня 1999 року [PERSON] зареєструвалась в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України (а.с. 14-15). Відповідно до звіту про вартість однокімнатної квартири [ADDRESS] від 07 листопада 2023 року складає 549800,00 грн.(а.с. 18-38). Згідно ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частина 3 ст. 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Крім того, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтями 4, 27 вказаного Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності; державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] належить на праві власності на підставі на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна№11525 від 04 грудня 1995 року квартира [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати, полощею17,6 кв.м., кухні, площею 7,3 кв.м, санвузлу, площею 2,8 кв.м., коридору, площею 4,7 кв.м., вбудованої шафи, площею 0,3 кв.м., балкону, площею 0,9 кв.м., загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. У пункті 2 ч.1ст. 49\~Закону України\~«Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо неподані відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Судом встановлено, що позивачка не має можливості оформити своє право власності на квартиру не в судовому порядку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон України №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ч. 9 п. 1 ст. 27 Закону України\~№1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права власності на майно може бути проведена за рішенням суду про визнання права власності на це майно. Відповідачем не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на свій розсуд. Отже, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати, полощею17,6 кв.м., кухні, площею 7,3 кв.м, санвузлу, площею 2,8 кв.м., коридору, площею 4,7 кв.м., вбудованої шафи, площею 0,3 кв.м., балкону, площею 0,9 кв.м., загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.\~ст.\~76,\~77\~ЦПК України доказами є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір складає 5498,00 грн., який повністю сплачений при зверненні до суду (а.с. 1).

Outcome: approved