Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

19 листопада 2023 року [PERSON] в особі представника через систему «Електронний суд» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних: Орган опіки та піклування Новогродівської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області, про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що він з 08 серпня 2008 року перебував у шлюбі із [PERSON] . Шлюб розірвано на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року у справі № 202/16688/23. В шлюб у позивача та відповідача народився син - [PERSON] , [INFO] . До розлучення позивач із відповідачкою та неповнолітнім сином фактично мешкали разом за адресою: [ADDRESS] . Після розлучення, 12.11.2023 року позивач із відповідачкою жити разом перестали. Відповідачка змінила місце мешкання та переїхала на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Неповнолітній син на цей час мешкає разом із позивачем. Отже, з 12 листопада 2023 року неповнолітній син постійно проживає разом із позивачем, але позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо офіційного та фактичного місця проживання неповнолітнього сина, з вказаного приводу у них періодично виникають суперечки та конфліктні ситуації. Відповідачка маніпулюючи своїми батьківськими правами, в супереч ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України та нібито в інтересах неповнолітнього сина, отримала 22.09.2023 року від Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/17244/23 судовий наказ про стягнення з позивача, на її користь, аліменти на утримання спільної дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 18.09.2023 і до досягнення дитиною повноліття. З урахуванням неповнолітнього віку сина позивача, його індивідуальних та психологічних властивостей, бажанням мешкати разом із батьком, найкращим інтересам для сина позивача буде відповідати визначення місця проживання його разом із позивачем (батьком сина) за адресою проживання позивача: [ADDRESS] . Для неповнолітньої дитини створені всі необхідні умови для їх життя та гармонійного розвитку: Просив суд: визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 листопада 2023 року, головуючим суддею у розгляду вказаної позовної заяви визначено суддю Слюсар Л.П. В порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 ЦПК України, 21 листопада 2023 року суддею сформовано запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , на який надано відповідь № 330810 від 21.11.2023. Ухвалою судді від 22 листопада 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з наведених в позові підстав та просив суд позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказали, що дитина досягла 14 років, а тому місце проживання визначається нею самою та на даний час син проживає з матір`ю. Спору щодо місця проживання дитини не має. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідно до заяви, документ сформований в системі «Електронний суд» просили суд розглядати справу без участі органу опіки та піклування Суд, заслухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, заслухавши неповнолітнього [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб (а.с.16). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] (а.с. 15 зв). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року шлюб між сторонами розірвано (справа №202/16688/23). Згідно з Висновком органу опіки та піклування Новогродівської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області щодо розв`язання спору про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , враховуючи інтереси дитини, рекомендації міської комісії з питань захисту прав дитини, з метою забезпечення безпеки дитини, орган опіки та піклування Новогродівської міської ради дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Судом встановлено, що на час звернення до суду із вказаним позовом сину сторін виповнилось 14 років і на час розгляду справи він є неповнолітньою дитиною. При цьому, вимоги ст.\~6\~СК України передбачають, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Право батьків на визначення місця проживання дитини визначено положеннями ст. 160 СК України: 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; 3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. А відповідно до ст.\~161\~СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В свою чергу, зі змісту ч. 2 ст.\~29\~ЦК України вбачається що Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Відповідно до положень ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як вбачається з матеріалів справи та безпосередньо зі змісту позову: « позивач просив визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] ». Вказане твердження позивача прямо суперечить вимогам ст.\~15\~ЦК України та приписам\~ст. 161 СК України, оскільки дитина не є малолітньою, адже сину вже виповнилося 14 років і він сам виявив згоду на проживання разом як з батьком так із матір`ю, вказавши в судовому засіданні, що він проживав по три тижні то з батьком, то з матір`ю, а з лютого 2024 року проживає з матір`ю в м. Павлоград, де вона орендує квартиру. Матеріали справи містять висновок органу опіки і піклування, щодо доцільності проживання дитини з матір`ю. Як вже зазначалось, відповідно до частини третьої статті 160\~СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. З урахуванням зазначеного, встановивши обставини справи, а також те, що на момент розгляду справи у суді першої інстанції до винесення рішення по суті спору син сторін старше 14 років, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини з батьком. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи із вищевикладеного та за таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed