Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

18.03.2024 року ТзОВ "Укр Кредит Фінанс" звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свій позов мотивує тим, що 31.01.2023 року між ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] через веб-сайт (creditkasa.com.ua) було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії №1148-2840 за яким [PERSON] отримав тіло кредиту в розмірі 18\~000 грн. Враховуючи, що останній не виконав кредитні зобов`язання, ТзОВ "Укр Кредит Фінанс" просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 90\~000 грн (18\~000 грн прострочена заборгованість за кредитом та 72\~000 грн прострочена заборгованість за нарахованими процентами), а також судові витрати по справі. 25.03.2024 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що будь-який договір з ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» ним не укладався, в матеріалах справи відсутні будь-які докази офрети та акцепту щодо кредитного договору. Додатково посилаючись на практику Верховного Суду зазначає, що позивачем не доведено факт передання позики у відповідності до ст. 1046 ЦК України, враховуючи, що в матеріалах справи відсутня платіжна інструкція чи виписка по рахунку, яка підтверджує, факт перерахування коштів, а долучені фінансові документи стороною позивача не відповідають Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Представник позивача в судове засідання не з`явився, попередньо подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача до початку судового засідання подав заяву про розгляд справи у його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити. Відповідно до вимог ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Позивачем до позовної заяви додано договір про відкриття кредитної лінії № 1148-2840 від 31.01.2023 року, що укладений між ТОВ "Укр Кредит Фінанс" та [PERSON] . Відповідно до умов цього договору товариством надано позичальнику кредит у розмірі 18 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності. Строк кредиту складає 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальнику. Дата повернення (виплати) кредиту 26.11.2023. За умовами договору (п. 4.2) кредит надається позичальнику шляхом безготівкового переказу грошової суми у розмірі 18000,00 грн на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу. Кредит вважається наданим позичальнику з моменту списання грошових коштів з банківського рахунку кредитодавця за належними реквізитами для їх наступного зарахування на електронний платіжний засіб зазначений позичальником при оформленні кредиту. Додатково позивачем надано лист АТ КБ «ПриватБанк» з якого вбачається, що позивач через систему платежів LiqPay перерахував низку платежів, в тому числі 31.01.2023 року в сумі 18 000 грн по номеру договору №1148-2840 на номер картки [NUMBER] . Аналогічні дані підтверджує сформована довідка позивача долучена до позовної заяви. У свою чергу, відповідач заперечує факт укладення договору про відкриття кредитної лінії та факт отримання будь-яких коштів від позивача. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. За нормою ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 1 частини 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з п.5 ч.1 ст.3Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закону) електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4, 5 ст.11 Закону). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону). Згідно з ч.6 ст.11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченомуст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченомуст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч.8 ст.11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно з ст.12 Закону, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Вказаний вище договір був укладений в електронній формі, проте до матеріалів справи не додано доказів укладення договору у вигляді електронного документу, а саме: не додано доказів про ідентифікацію [PERSON] , як відповідача, оскільки договір підписаний електронним підписом, відтвореним шляхом використання нібито одноразового ідентифікатора. З тексту даного договору, де містяться реквізити сторін зазначається, що [PERSON] підписав даний договір одноразовим ідентифіктаором (одноразовим паролем), проте, жодних доказів суду з приводу даних обставин не надано. Додатково не вбачається ані алфавітно-цифрової послідовності, передбаченої законом для одноразового ідентифікатора, ані електронного цифрового підпису, ані аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) позичальника. Матеріали справи також не містять даних про те, що відповідач був належним чином ідентифікований при її реєстрації в ІТС відповідними електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису. Тобто, в матеріалах справи відсутні докази щодо укладення кредитного договору з використанням власних персональних даних відповідача на отримання кредитних коштів. Частиною 1 статті 1046 ЦК України, передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За вимогами ст. 1046 ЦК України позивач зобов`язаний і довести факт передання відповідачу коштів в розмірі 18 000 грн. На підтвердження даних обставин, стороною позивача надано лист АТ КБ «ПриватБанк» з якого вбачається, що позивач через систему платежів LiqPay було перераховано низку платежів, в тому числі 31.01.2023 року в сумі 18 000 грн по номеру договору №1148-2840 на номер картки [NUMBER] . Аналогічні дані підтверджує сформована довідка позивача долучена до позовної заяви. З даного приводу суд зазначає наступне. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). У частині 2 ст.78ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Разом з тим, позивач не надав доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в своєму позові, оскільки не надано доказів отримання відповідачем в користування кредитних коштів. Верховний Суд у постановах: від 30.11.2022 № 214/6975/15-ц; від 25.11.2022 № 1542/2-214/11; від 21.09.2022 № 381/1647/21; від 01.08.2022 № 369/11694/15-ц; від 06.07.2022 № 128/2269/20; від 01.06.2022 № 172/35/16-ц; від31.05.2022 № 194/329/15-ц; від 25.05.2022 № 219/7527/16; від 25.05.2022 № 645/59/16-ц; від 20.05.2022 № 336/4796/18; від 09.02.2022№ 161/5648/20; від 02.02.2022 № 205/7751/16-ц в аналогічних правовідносинах дійшов наступного висновку: «Виписка по особовому рахунку, платіжне доручення є документом, який підтверджує факт видачі кредиту». Суть вказаного висновку зводиться до того, що саме виписка по рахунку клієнта, відповідне платіжне доручення є тим документом, який підтверджує факт видачі коштів клієнта так як є тим документом, який відповідає законодавству про бухгалтерський облік та фінансову звітність. А тому саме виписка, відповідне платіжне доручення може бути належним та допустимим доказом, який підтверджує наявну заборгованість позичальника. Якщо кредитор не надав документи, які підтверджують факт видачі кредиту то суд повинен відмовити в задоволенні позовних вимог. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 20.05.2022 у справі №336/4796/18. В даному висновку, Верховний Суд зазначив, що для стягнення боргу не достатньо надати кредитний договір та розрахунок заборгованості, потрібно надати і докази видачі кредиту. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який, відповідно, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Даний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 р. № 6-16цс15. Крім того, слід зазначити, що відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. За змістом пункту 63 вищезгаданого положення, виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку. Вищенаведене дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Разом з тим, із доданого позивачем розрахунку заборгованості до договору № 1148-2840 від 31.01.2023 року, не вбачається, що відповідач отримав та користувався кредитними коштами. Відтак, як слідує з вищенаведеного, матеріали справи не містять і доказів того, що кредитодавцем виконані умови кредитних договорів та надано позичальнику, в особі відповідача кредит, оскільки відсутні будь-які докази, що платіжна картка, на яку перераховані кошти, належить останньому. Крім того, суд зазначає, що розрахунок заборгованості, який долучений позивачем до матеріалів справи, є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13.05.2020 року, справа № 219/1704/17, провадження № 61-1211св19. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, надав докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2020 року, справа № 755/18920/18, провадження № 61-17205ск19. Згідно з ч. 1 ст.1050ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі №161/16891/15-ц). Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17. Відтак, наданий позивачем лист АТ КБ «ПриватБанк» та власно сформована довідка є неналежними доказами в розумінні частини 1 статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, а тому не повинні братися до розгляду судом в силу припису частини 4 статті 77 Цивільного процесуального кодексу України. З урахуванням вищевказаного, позивачем не доведено факту наявності у відповідача заборгованості по даній справі, оскільки позивачем фактично не долучено до позовної заяви у справі відповідних меморіальних ордерів, виписок по рахунку, заяв на видачу готівки, платіжних доручень, які підтверджують, що останній отримав кредит в розмірі 18 000 грн і з врахуванням правового висновку Верховного Суду від 20.05.2022 у справі №336/4796/18 суд зобов`язаний відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивачем зазначено, що ним перераховано кошти в сумі 18 000 грн через систему платежів LiqPay на номер картки [NUMBER] . Проте, суду не надані докази, що даний картковий рахунок ( [NUMBER] ) належить відповідачу. Відповідачем до відзиву надано довідку з АТ КБ «ПриватБанк», з якої вбачається, що в останнього відсутній картковий рахунок з номером [NUMBER] . Додатково відповідачем надано витяг з сайту АТ КБ «ПриватБанк» за посиланням (https://privatbank.ua/business/business-connect-liqpay), з якого вбачається, що через систему LiqPay платежі можуть приймати лише фізичні особи-підприємці на відповідний розрахунковий рахунок. Проте, як вбачається із змісту кредитного договору, позичальником виступає відповідач не як фізична особа-підприємець. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження зарахування відповідачу кредитних коштів щодо укладеного кредитного договору № 1148-2840\~ від 31.01.2023 року. Посилання позивача на лист АТ КБ «ПриватБанк» про перерахунок коштів, суд не приймає до уваги, оскільки не можливо встановити дійсність перерахунку грошових коштів саме на картку відповідача. Відсутні також і докази фактичного користування відповідачем кредитними коштами (рух коштів на особовому рахунку позичальника) за вказаним кредитним договором. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. За вказаних обставин, аналізуючи докази в їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТзОВ "Укр Кредит Фінанс" до [PERSON] про стягнення заборгованості є недоведеними належними та допустимими доказами, оскільки позивачем не надано докази, які б беззаперечно свідчили про отримання відповідачем кредитних коштів та їх розмір, а також не надано доказів того, що відповідачу відомо про наявність зобов`язання саме перед позивачем, як кредитором, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст.ст. 512, 516, 517, 525, 526, 527, 530, 626, 629, 1048-1050 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 81, 263 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed