Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

В грудні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідачки грошові кошти в розмірі 99\~300 грн., моральну шкоду в розмірі 100\~000 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 27.02.2017 року між [PERSON] та Приватним підприємством «Наше місто плюс», в особі [PERSON] укладено Договір про надання послуг № 6, згідно п.1.2 якого об`єктом нерухомості є нежитлове приміщення (магазин), загальною площею 34,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною вартістю 30\~000 доларів США. В подальшому, 09.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено та посвідчено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (магазин), загальною площею 34,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Згідно умов даного договору продаж вказаного нежитлового приміщення проводився за ціною 99\~300 грн., тоді як [PERSON] отримала грошові кошти в розмірі 30\~000 доларів США та написала розписку про отримання коштів, яка в подальшому зникла та позбавила позивача права на стягнення даних коштів. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08.02.2021 року визнано недійсним вказаний Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (магазин), загальною площею 34,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення № 6 від 09.03.2017 року № 916. Постановою Київського апеляційного суду від 27.10.2021 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 08.02.2021 року залишено без змін. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 19.12.2022 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 08.02.2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27.10.2021 року залишено без змін. В подальшому, 10.03.2023 року приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Дідківська Ю.В. здійснила державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 34,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення № 6 за [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, а тому саме з 10.03.2023 року право власності позивача, як добросовісного набувача, було припинено із незалежних від нього підстав. Як наслідок, позивач перебуває у постійному стресовому стані, через втрату майна, а також через недобросовісну поведінку відповідача, що призвело до моральних переживань. Вказані підстави вважає достатніми для задоволення позову в повному обсязі. Ухвалою судді від 18.12.2023 року прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено у справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 19.02.2024 року закрито підготовче судове засіданні та справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглядати справи без його участі, задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час розгляду справи була повідомленою належним чином. Причин неявки суду не повідомила, заперечень (відзиву) на позов не надала. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). Суд, на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює рішення з огляду на наступне. Судом встановлено, що 27.02.2017 року між [PERSON] та Приватним підприємством «Наше місто плюс», в особі [PERSON] укладено Договір про надання послуг № 06. Згідно п. 1.2 вказаного Договору об`єктом нерухомості є нежитлове приміщення (магазин), загальною площею 34,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення № 6, загальною вартістю 30\~000 доларів США. 09.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено та посвідчено приватним нотаріусом Обухівсткого нотаріального округу Головкіною Я.В. договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (магазин), загальною площею 34,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення № 6. Згідно п. 2.1 вказаного Договору продаж нежитлового приміщення проводився за узгодженою між Сторонами ціною 99\~300 грн., які продавець одержала готівкою від покупця до підписання даного Договору (попередня оплата товару). Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08.02.2021 року Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (магазин), загальною площею 34,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення № 6 від 09.03.2017 року № 916 визнано недійсним. Постановою Київського апеляційного суду від 27.10.2021 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 08.02.2021 року залишено без змін. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 19.12.2022 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 08.02.2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27.10.2021 року залишено без змін. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Так, згідно Договору купівлі-продажу від 09.03.2017 відповідачка передала позивачу майно, а саме нежитлове приміщення (магазин), загальною площею 34,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , а позивач прийняв це майно та сплатив за нього 99\~300 грн. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Так, відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина 1 статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина 1 статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08.02.2021 року, яке залишено без змін апеляційною та касаційною інстанціями, Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (магазин), загальною площею 34,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення № 6 від 09.03.2017 року № 916 визнано недійсним, то, відповідно до ст. 216 ЦК України, до такого договору підлягають застосуванню наслідки нікчемного правочину шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 99 300 грн. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходять з такого. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній і чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п. п. 4, 5 зазначеної Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до частини першоїст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Виходячи з приписів ст. ст.23,1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з таких елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Як регламентовано частиною третьою статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на це зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає за наявності: а) моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; в) причинного зв`язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вини заподіювача шкоди. Позивач, як на підставу своїх позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, посилається на те, що він зазнав душевних страждань та переживань через дії відповідача, в результаті яких він не може розпоряджатись набутим майном або повернути свої кошти. Однак такі доводи позивача суд вважає необґрунтованими, оскільки позивачем не надано суду достовірних та достатніх доказів з приводу порушення його прав відповідачем, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Стосовно стягнення судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 3ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Однак, матеріалами справи не доведено, що розмір витрат позивача на правничу допомогу адвоката складає 37 000 грн., як зазначено у позовній заяві. Разом з цим, суд вважає, що заявлена вимога про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що стосуються цивільної справи 372/1927/17, не можуть бути відшкодовані в даній цивільній справі № 372/6275/23. Відповідно до ч. 1ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

Outcome: partial