Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

позивач АТ «Таскомбанк» звернулося до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] в якому просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №ТКФ 15.09.2020 1410-2021 від 20.04.2021 у розмірі 686989,03 грн., яка складається з: заборгованості по тілу кредиту - 550000 грн., заборгованості по процентам - 120189,03 грн., заборгованості по процентам - 16800 грн. Позов мотивує тим, що 20 квітня 2021 року між Акціонерним товариством «Таскомбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № ТКФ 15.09.2020 1410-2021, відповідно до умов якого відповідач отримав у кредит 600000 грн з кінцевою датою повернення не пізніше 19.04.2031. Згідно умов договору проценти за користування кредитом сплачуються, виходячи із встановленої банком фіксованої процентної ставки: процентна ставка в період з 20.04.2021 по 19.04.2022 (включно) складає 15,5% річних, процентна ставка в період з 20.04.2022 по 19.04.2031 (включно) складає 18,5% річних. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] укладено договір поруки № Т 03.03.2020 1241-2021. Разом з тим, умови кредитного договору позичальником не виконані, кредитні кошти у встановлені договором строки не повернуті, що призвело до утворення заборгованості. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №ТКФ 15.09.2020 1410-2021 від 20.04.2021, загальна заборгованість відповідачів за невиконання умов договору станом на 10.11.2023 становить у розмірі 686989,03 грн, з яких 550000грн - заборгованість по тілу кредиту, 120189,03 грн - заборгованість по процентам, 16800 грн - заборгованість по процентам. Просить позов задоволити. Ухвалою судді Сихівського районного суду м.Львова від 24 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 13 березня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання представник позивача не з`явилася, 27.05.2024 подала заяву у якій позов підтримала, просила задоволити. Крім того просить розгляд справи проводити без її участі, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду, причин неявки не повідомили, відзив не подали, жодних заяв, клопотань та/або заперечень від них не надходило, а тому, згідно ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі доказів. Суд зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України, з урахуванням достатніх матеріалів про взаємовідносини сторін. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 20 квітня 2021 року між Акціонерним товариством «Таскомбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ТКФ 15.09.2020 1410-2021, відповідно до п.2.1 якого банк надає позичальнику кредит в сумі 600000 грн. на споживчі потреби, а позичальник повинен повернути кредит та сплатити проценти, та інші платежі, у встановлені терміни, згідно умов цього договору. Кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 19 квітня 2031 року (п.2.2 договору). Згідно п.2.3 договору платежі з виконання боргових зобов`язань, сплати процентів за користування ним та щомісячної комісії здійснюється у сумах та в терміни, що передбачені графіком платежів, на рахунок, відкритий у кредитора, зазначений в п.3.8 цього договору. Кредит надається банком позичальнику одноразово в повному обсязі на споживчі потреби шляхом переказу коштів на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] , відкритий в банку (п.3.1 договору). 20.04.2021 між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] укладено договір поруки №Т 03.03.2020 1241-2021 за яким [PERSON] взяв на себе зобов`язання перед кредитором відповідати по зобов`язанням [PERSON] , які виникають з умов кредитного договору № ТКФ 15.09.2020 1410-2021 від 20.04.2021 року. Частиною 2 статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно положень ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами( з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положенням статті 611 ЦК України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Частинами 1, 2 ст.554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.1 ст.540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Як вбачається з досліджених доказів, умови кредитного договору позичальником належним чином не виконані, в передбачені договором строки кредит не погашений. Будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачі суду не надали, як і не надали доказів щодо належного виконання ними умов кредитного договору. Тому за встановлених обставин з відповідачів солідарно підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 550000 грн. Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості по процентам у розмірі 120189,03 грн. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України). Відповідно до п.3.2 договору, проценти за користування кредитом сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком фіксованої процентної ставки: процентна ставка в період з 20.04.2021 по 19.04.2022 (включно) складає 15,5% (п.3.2.1 договору); процентна ставка в період з 20.04.2022 по 19.04.2031 (включно) складає 18,5% (п.3.2.2 договору). Крім того, як вже встановлено судом, умовами кредитного договору (п.2.2) передбачено дату кінцевого повернення кредиту 19 квітня 2031 року. У результаті неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань утворилася заборгованість і позивач 29.05.2023 направив відповідачу [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, скориставшись своїм правом пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Отже, направивши 29.05.2023 вимогу до відповідача, кредитор змінив строк кредитування, тоді як кредитним договором був встановлений строк до 19 квітня 2031 року, а з позовом до суду позивач звернувся 28 грудня 2023 року. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Звернувшись до позичальника із вимогою про дострокове погашення кредитної заборгованості, банк відповідно до правил ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому нарахування заборгованості по відсоткам після зміни строку дії кредитного договору є неправомірним. Отже, банк втратив право нараховувати передбачені кредитним договором проценти з 30 травня 2023 року. Отже, з відповідачів підлягає стягненню солідарно заборгованість за відсотками станом на 29 травня 2023 року, яка згідно розрахунку заборгованості становить 72705,91 грн. В решті вимог щодо стягнення заборгованості по протентам слід відмовити. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість по процентам у розмірі 16800,00 грн. Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем, вказана сума не є заборгованістю по процентам, а є заборгованістю по комісії. Згідно із ч.1, 2 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту;4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути також зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. Відповідно до ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит. Згідно положень ч. 5 ст.11, ч.ч.1, 2, 5, 7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абз.3 ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до ч.8 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Зі змісту рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення п.п.22, 23 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Як вбачається з матеріалів справи, п.3.4 кредитного договору передбачена щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 0,35 % від суми кредиту зазначеної у п.2.1, а саме 2100 грн. Отже, наведеним пунктом договору встановлено сплату позичальником комісії за обслуговування заборгованості позичальника, тобто платежу, який споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Оскільки надання кредиту є обов`язком банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Операція з обслуговування кредитної заборгованості відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється ним при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. За вказаних обставин, позичальнику було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися йому безоплатно, а відтак, нарахування банком плати за цю послугу є безпідставною. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19, провадження № 61-22778св19. Крім того, суд враховує, що Банк провів розрахунок заборгованості відповідача, включивши суми сплачені в рахунок погашення комісійних, при цьому не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і їх погодження зі споживачем при укладенні договору, а тому обов`язок позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемним відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.11, ч. 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». Зазначені правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року (справа № 755/11636/21) та від 16 листопада 2022 року (справа № 755/9486/21). Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів заборгованості по комісії у розмірі 16800 грн. Окрім того, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 10304,84 грн., що підтверджено платіжною інструкцією №1562 від 21.12.2023, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 9340,31 грн., тобто по 4670,16 грн. з кожного.

Outcome: partial