Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою, у ході розгляду справи яку уточнила, мотивуючи її тим, що 28.07.2016 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстровано у виконавчому комітеті Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, про що зроблено відповідний актовий запис №5. Від шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . На протязі останніх років сімейне життя між подружжям поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Спільно не проживають, спільне господарство не ведуть протягом трьох років. За таких умов, вважає, що збереження шлюбу неможливе. Доньки весь час проживають разом з позивачкою та перебувають виключно на її повному утриманні. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникали в їх сім`ї, він не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За глибоким переконанням позивачки подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини не має, оскільки як у неї, так і у відповідача на ґрунті сімейно-побутових проблем розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги. Вважає, що за таких умов шлюб необхідно розірвати. Позивачка, як мати малолітніх дітей, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про них, створення для них належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне залишити дітей проживати разом з нею. Позивачка зазначає, що [PERSON] працевлаштований, має регулярний, високий дохід, який витрачає виключно на власні потреби. А тому доцільним є визначення аліментів у частці від його заробітку. Він не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку. Враховуючи матеріальний стан відповідача, потреби дітей, вважає, що обґрунтований, розумний та справедливий розмір аліментів буде становити частину від усіх видів доходів [PERSON] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, до досягнення дитиною повноліття. Позивачка просить звернути увагу суду на те, що діти потребують систематичного щомісячного належного утримання з боку обох батьків, а саме: придбання продуктів харчування, одягу, ліків, канцелярських товарів, іграшок (особливо як засіб заохочення у разі успіхів у навчанні), засобів особистої гігієни, відвідування ними медичних установ (особливо в період осінь-зима коли діти масово хворіють на ГРВІ), гуртків, навчальних закладів, ігрових майданчиків, кінотеатру, театру, басейн, ролики, ковзанка, сноуборд тощо, які є необхідними для фізичного, розумового, духовного, морального, соціального та гармонійного розвитку дитини. Діти потребують кожного нового сезону року придбання нових сезонних речей, так як вони, в силу свого віку, ростуть і відповідно речі з минулорічного сезону їм вже малі. За таких обставин, позивачка просить суд шлюб, який був укладений 28.07.2016 року між нею та [PERSON] розірвати, залишити проживати їх малолітніх дітей разом з нею та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від усіх видів доходів [PERSON] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, однак її представник адвокат Дрюченко О. надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви підтримують повністю та просять їх задоволити. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечують. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, в тому числі й шляхом повідомлення на офіційному веб сайті судової влади, а тому суд в порядку ст. 280 ЦПК України, вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради у судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, виходячи з їх належності, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з свідоцтва серії [NUMBER] від 28.07.2016 року про шлюб, 28.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано у виконавчому комітеті Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, про що зроблено відповідний актовий запис №5. За час шлюбу у подружжя народилися двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] , копії яких досліджено судом. Встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з позивачкою за адресою [ADDRESS] . Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що сімейне життя між подружжям [PERSON] та [PERSON] не склалося через різні погляди на сімейне життя. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, приймаючи до уваги також те, що відповідач ніяким чином не відреагував на заявлені до нього позовні вимоги, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Що стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст.182 ЦПК України та роз`яснень, що містяться в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. №3, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, малолітні доньки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , перебувають на повному утриманні матері, і проживають разом з нею. При визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача та позивача. Крім цього, суд також враховує те, що зі слів позивачки відповідач працевлаштований, має регулярний, високий дохід. Доказів, які б спростували твердження позивача, відповідачем суду не надано. Аналізуючи в сукупності всі зібрані та досліджені судом обставини, приймаючи до уваги те, що обов`язок, щодо утриманні малолітніх дітей покладено на обох батьків, суд приходить до висновку, що уточнена позовна заява підлягає до часткового задоволення та слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходів [PERSON] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Що стосується позовної вимоги про залишення проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, то вказана вимога також підлягає до задоволення, оскільки в судовому засіданні встановлено, що спору між батьками про визначення місця проживання дітей не має, останні проживають разом з матір`ю і перебувають на її утриманні. У відповідності до вимог ч.1ст.141 ЦПК України з відповідача також належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 2422,40 грн. сплаченого судового збору та на користь держави в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved