Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

Короткий виклад обставин справи. [PERSON] , 21.02.2024 року (вх. № 4341) звернулася у Залізничний районний суд м. Львова із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів, у якій просить суд: - стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 10\~000 грн. 00 коп., щомісяця але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з позовом та до досягнення дітьми повноліття (а.с. 1-4). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами 03.09.2009 року був зареєстрований шлюб, який рішенням Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/724/22 від 09.02.2023 року розірвано. У шлюбі в сторін народилося двоє дітей, а саме: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Діти проживають з позивачем у справі. Окремо вказано, що відповідач у справі здоровий, працездатний, працює за кордоном, а саме у Польщі, має нерухоме майно, транспортний засіб. Відтак вказує, що аліменти у вказаній сумі забезпечать рівність обов`язку утримання дітей, тому просить суд задовольнити вимоги позовної зави у повному обсязі. Рух справи в суді. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2024 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Галайко Н. М. (а.с. 11). Судом у порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) 21.02.2024 року направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача у справі. Також, запит направлявся і відносно позивача у справі (а.с. 12, 13). Відповіді на вказані запити надійшли до суду 18.03.2024 року (а.с. 21, 22). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.04.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні). Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 23-24). 04.04.2024 року задля забезпечення обізнаності відповідача про дане судове провадження суд, вживаючи всіх залежних від нього заходів здійснив додаткове повідомлення відповідача шляхом телефонограми суду (а.с. 26). Щодо правової позиції відповідача. 23.04.2024 року (вх. № 10022) від уповноваженого представника відповідача [PERSON] адвоката Яцишина А.В. (а.с.\~19) на адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву. Із змісту якого вбачається, що останній вважає аліменти у сумі 10\~000 грн. 00 коп. не обґрунтованими, жодним чином не підтвердженими. Також зазначено, що дійсно, відповідач тривалий час проживає на території Польщі, проте не зможе сплачувати аліменти у розмірі визначеному позивачем, оскільки немає постійного місця праці, дохід та рівень життя не є стабільним. Також вказано про утримання останнім неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вказує також, що відповідач готовий сплачувати аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Окремо суд вважає необхідним звернути увагу на позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладену у постанові № 755/4829/23, провадження № 61-73 св 24 від 13.05.2024 року, згідно якої\~вказано,\~що: «суд зробив правильний висновок, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується відповідними поштовими відправленнями, які повернулися до суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним повідомленням учасника справи. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України)». Окремо суд зазначає, що згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п. 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 265 від 07.02.2022 року, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його. За змістом п. 4 вказаного Порядку особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи адресатом. Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження у справі. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а лист повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. У свою чергу особа, яка зареєструвала своє місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 року. Отже для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. У тому числі законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279\~ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Так, суд вважає необхідним зазначити, що згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Разом з цим, згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247\~ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1, 2 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 15, 16\~Цивільного кодексу\~України (далі\~ ЦК України), ст.\~4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановлені судом фактичні обставини справи. Рішенням Залізничного районного суду у справі № 462/724/22 від 09.02.2023 року ухвалено розірвати шлюб\~між [PERSON] \~та [PERSON] ,\~зареєстрований 03.09.2009\~року Личаківським\~відділом реєстрації\~актів цивільного\~стану Львівського\~міського управління\~юстиції,\~актовий запис\~№ 250 (а.с. 5). Копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] стверджується, що [INFO] народився [PERSON] , батьком зазначено [PERSON] , матір`ю [PERSON] , актовий запис № 526 (а.с. 6). Копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] стверджується, що [INFO] народилася [PERSON] , батьком зазначено [PERSON] , матір`ю [PERSON] , актовий запис № 95 (а.с. 7). За відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 150936 від 09.02.2024 року стверджується, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровано чотири особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Застосоване судом законодавство. Положеннями ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і\~фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі СК України), під час вирішення будь-яких питань щодо дітей\~суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. За змістом законодавства, аліменти є власністю дитини, а обов`язок суду полягає у першу чергу забезпечити дитині право на належне утримання. Аліментні зобов`язання за своєю природою та генезою є саме морально-етичною категорією, яка втілена у нормі позитивного права. Фактично йдеться про повністю не охоплені правом, проте визнані суспільством базові принципи моралі (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/20347/20, провадження № 61-5707св22/ від 17.05.2023 року). За своєю суттю аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 520/21069/18, провадження № 61-1347св20 від 03.02.2021 року). Згідно з ст. 180, ч. 3 ст. 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від\~доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положеннями ст.\~141\~СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Вбачається, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано або вони взагалі не перебували в ньому. Отже перебування батьків у шлюбі або його розірвання не впливає на обов`язок батьків утримувати дитину. При цьому добровільний порядок сплати аліментів не виключає права стягувача аліментів у будь-який час звернутися з заявою про стягнення аліментів до суду. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аналіз вказаних норм свідчить, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тобто, визначення способу (в твердій грошовій сумі чи частці) залежить тільки від вибору одержувача аліментів. Мотиви прийняття рішення та висновки суду. При вирішенні питання про стягнення аліментів у даній справі суд враховує що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку, має дохід. Таким чином, відповідач зобов`язаний утримувати дитину у межах, необхідних для її зростання і виховання, повноцінного здоров`я, задовільного фізичного, духовного та морального розвитку. Також суд зазначає, що батько дитини зобов`язаний приймати участь в утримані своєї дитини до досягнення нею повноліття, не перекладаючи свої обов`язки на позивача та/або інших осіб. Окремо суд\~приймає до\~уваги,\~що у справі, яка є предметом розгляду, матеріалами справи не спростовано проживання спільних дітей сторін разом з позивачем, як і перебування їх на утриманні позивача. Доказів які б свідчили, що стан здоров`я та матеріальне становище відповідача не дозволяє утримувати своїх дітей суду не надано. Однак, позивач не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували вжиття нею заходів щодо одержання аліментів від відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. При цьому суд враховує і те, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження обставин, які викладені у відзиві на позовну заяву. Так, суд у першу чергу виходить з найкращих інтересів дитини та необхідності створення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом враховано вимоги ч. 1 ст.\~191\~СК України згідно якої аліменти на дітей за рішенням суду присуджуються від дня пред`явлення позову, яким у даній справі є 21.02.2024 року (згідно відтиску вхідного штампу канцелярії суду) (а.с. 1). За таких обставин, приймаючи до уваги усі наведені обставини, працездатність відповідача, прожитковий мінімум для дітей відповідного віку,

Outcome: partial