Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-14 00:00:00

Зміст позовних\~вимог та\~позиції учасників\~справи У квітні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою в якій просила визнати за нею право власності на частину домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , земельної ділянки, кадастровий номер 6823386500:01:002:0200 та припинити спільну сумісну власність. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 16 квітня 1993 року по 11 березня 2014 року. За період шлюбу сторони на земельній ділянці з кадастровим номером: 6823386500:01:002:0200 побудували житловий будинок загальною площею 82,3 кв.м., літню кухню, площею 34,8 кв.м., сарай площею 58 кв.м., підвал площею 24,7 кв.м. Право власності на вказане домоволодіння зареєстроване за відповідачем 15 серпня 2017 року. Вважає, що її частка у праві спільної сумісної власності на домоволодіння складає частини, що встановлено рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року у справі № 680/571/20. Зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями був побудований на місці старого глинобитного будинку в період з 1996 року по 1999 рік. Земельна ділянка була надана відповідачу у порядку статті 121 ЗК України. Вважає, що незважаючи на підставу набуття відповідачем права власності на земельну ділянку, вона, як інший з подружжя, має право на частку у спільному набутому будинку та право на частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування будинку, що передбачено статтями 120 ЗК та 377 ЦК. Відповідач у позасудовому порядку ухиляється від вирішення спору, а тому звернулась до суду. Представник позивача - адвокат Соловей О.В. у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити з підстав викладених у ньому. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву не скористався. У судовому засіданні зазначив, що його батько у 1980-х роках купив старий будинок, який у подальшому зніс та розпочав будівництво нового будинку. Після укладення шлюбу із позивачем він продовжував будівництво будинку разом із батьком, проте за кошти останнього. Після будівництва будинку, побудували сарай та літню кухню. Зазначив, що в період шлюбу він працював в колгоспі, а після його розпаду мав неофіційні заробітки за межами України. Дружина також працювала в колгоспі, в будинку для осіб похилого віку. Батьки на період будівництва були пенсіонерами. Щодо розподілу земельної ділянки заперечив, оскільки позивач не обробляє її. Процесуальні дії у справі 17 квітня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи по суті. Фактичні обставини справи, встановлені судом Відповідно до рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року у справі № 680/571/20 сторони перебували у шлюбі з 16 квітня 1993 року по 11 березня 2014 року. Згідно із договором купівлі-продажу житлового будинку від 22 січня 1991 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок з надвірними будівлями за номером [ADDRESS] (арк.спр.9-11). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 січня 2024 року 15 серпня 2017 року державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на садибний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , що складається із житлового будинку, загальною площею 82,3 кв.м., літньої кухні, загальної площі 34,8 кв.м., сарая загальної площі 58 кв.м., підвалу загальної площі 24,7 кв.м. на підставі виписки з погосподарської книги № 6 № 1587, виданої 26.06.2017 року Новоушицькою селищною радою. 29 червня 2017 року державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером: 6823386500:01:002:0200, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (арк.спр.9-10). Відповідно до даних звіту про оцінку майна № 15012024_150104, ринкова вартість житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] становить 190\~200 грн (арк.спр.12). Відповідно до довідки № 90 від 21 грудня 2020 року за даними погосподарського обліку по [ADDRESS] , на даний час немає. У 1999 році за вказаною адресою взято на облік кам`яний будинок, загальною площею 82,3 км.м., датою початку забудови якого є 1996 рік (арк.спр.16). Даними довідки від 17 березня 2024 року (арк.спр.13) підтверджується, що оціночна вартість земельної ділянки з кадастровим номером 6823386500:01:002:0200 становить 84\~354,80 грн. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Частиною першою статті 22 КпШС передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до статті 28 КпШС у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя,що заслуговують на увагу. Аналогічні положення закріплені у статті 60 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (статті 3,4 КпШС, стаття 63 СК). Частиною першою статті 69 СК визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 372 ЦК визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515. Суд установив, що в період з 16 квітня 1993 року по 11 березня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У 1991 році відповідач на підставі договору купівлі-продажу придбав у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями за номером [ADDRESS] . На місці зазначеного глинобитного будинку сторони в період з 1996 року по 1999 рік побудували кам`яний будинок житловою площею 82,3 кв.м., який взятий на погоподарський облік в 1999 році. Після будівництва житлового будинку з підвалом побудовано господарські будівлі - сарай та літня кухня, що визнав відповідач. Вказані обставини підтверджуються рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року у справі № 680/571/20, яке набрало законної сили та частково визнані відповідачем. Відповідно до частин першої, четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Право власності на зазначене нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем [PERSON] 15 серпня 2017 року. Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно частини другої стаття 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Отже, суд вважає, що позивач [PERSON] довела, що спірне домоволодіння на підставі статті 22 КпШС є спільною сумісною власністю подружжя. Водночас цю обставину відповідач [PERSON] не спростував, оскільки не подав жодного доказу на спростування цих обставин. Також суд установив, що спірна земельна ділянка набута відповідачем [PERSON] на підставі рішення Новоушицької селищної ради від 01 червня 2017 року № 27 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі» у порядку приватизації для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та знаходиться безпосередньо під житловим будинком та господарськими спорудами, побудованими сторонами в період шлюбу. Відповідно до частини першої статті 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України». Відповідно до частини першої статті 120 ЗК у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК та статті 377 ЦК дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК, статті 377 ЦК, інших положеннях законодавства. Відтак, перехід права на об`єкт нерухомості житловий будинок з господарськими спорудами має наслідком набуття права на земельну ділянку, що відповідає принципу «superficies solo cedit» (збудоване на землі слідує за нею). З огляду на викладене наявні підстави для поділу між сторонами як житлового будинку з господарськими будівлями, так і земельної ділянки з кадастровим номером: 6823386500:01:002:0200, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] , а тому позивач має право на частину спірного майна. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 грн та судового збору, сплаченого за подання позовної заяви в розмірі 1372,77 грн. Інтереси позивача у даній справі представляє адвокат Соловей О.В. на підставі договору № 14 про надання правничої допомоги (арк.спр.18-19) та ордеру (арк.спр.17). Вартість гонорару адвоката є фіксованою та становить 4500 грн (п. 4.1 договору), яку позивач сплатила, що підтверджується квитанцією № 14 від 12 січня 2024 року (арк.спр.20). Суд зауважує, що відповідач із клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не звертався, натомість суд самостійно вирішити таке питання позбавлений можливості, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 907/357/16, від 18.12.2018 у справі №910/4881/18, від 08.04.2019 у справі № 922/619/18. Отже, з урахуванням положень статті 141 ЦПК України та задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати зі сплати судового збору у розмірі 1372,77 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 грн.

Outcome: approved