Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

Заявник звернувся до суду з даною заявою, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що в період часу з 02 червня 2012 року по 25 серпня 2015 року [PERSON] (заявник) перебував в офіційно зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , та [INFO] у подружжя народився хлопчик - [PERSON] . Заявник зазначає, що після розлучення з [PERSON] , з метою збереження життя і ментального здоров`я сина заявника, хлопчика було відправлено за кордон до Королівства Іспанія, де відповідно до Permisso di residencia (Дозволу на проживання) [NUMBER] від 24.06.2022, [PERSON] по сьогоднішній день проживає в рамках допомоги країн Європи українським біженцям від воєнних дій. Як батько, заявник брав та продовжує брати участь у вихованні сина та його утриманні і не припиняє виконання цього обов`язку в країні його сьогоднішнього перебування. Для постійного забезпечення сина здоровим харчуванням, одягом, іграшками та необхідними йому речами для духовного, морального і фізичного розвитку, зокрема футбольною формою та спортивним інвентарем для занять улюбленим видом спорту, [PERSON] регулярно надсилає грошові кошти на утримання сина, що підтверджується низкою банківських переказів з багаторічною історією на отримувача грошових коштів - заінтересовану особу 2. Як вказує заявник, з 2022 року [PERSON] перебуває в цивільному шлюбі та спільно проживає однією сім`єю з [PERSON] та її дітьми: [PERSON] та [PERSON] . Рідний батько дітей - [PERSON] (громадянин Держави Кувейт ), не проживає на території України, з дітьми не спілкується, про дітей не піклується, їхнім життям не цікавиться, аліментів на їх утримання не сплачує, чим фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Враховуючи викладене, з 2022 року діти [PERSON] перебувають на повному утриманні [PERSON] , який прийняв дітей своєї цивільної дружини як своїх особистих, а тому, фактично ставши для них справжнім люблячим батьком, на міцному підґрунті побудованих довірливих відносин з дітьми, займається їх вихованням в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, для чого забезпечує [PERSON] і [PERSON] усім необхідним для їх морального, духовного і фізичного розвитку. При цьому, як вже зазначалося, про власного сина заявник турбується з повною самовіддачею, що в даному випадку не потребує доказування, іншого не могло і не може бути встановлено. Спілкування через мережу Інтернет з сином заявника все частіше відбувається в присутності дітей його цивільної дружини, з якими заявник обіцяє познайомити свого сина особисто, тим більше, що всі 3 (троє) утриманців [PERSON] перебувають в одній віковій категорії, мають спільні погляди та захоплення. Проте, наразі право заявника на свободу пересування обмежене через введення на території України воєнного стану, а тому заявник не тільки не може відвідувати свого сина [PERSON] у Іспанії, а й позбавлений можливості повезти свою сім`ю: [PERSON] та своїх утриманців [PERSON] та [PERSON] в зазначене Королівство Іспанію для особистого знайомства з [PERSON] та належним чином організувати їх спільний відпочинок в безпечних для життя і здоров`я дітей умовах, а можливо й організувати безпечне місце тимчасового проживання дітей. Відтак, встановлення, а фактично формальне підтвердження судом факту утримання [PERSON] 3 (трьох) малолітніх дітей зможе у разі необхідності забезпечити заявнику можливість безперешкодного перетину кордону, що і є мотивом необхідності встановлення такого факту за відсутності іншого способу його документального підтвердження. Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе. Заявник та його представник подали до суду заяви, в яких просили здійснювати розгляд справи у їх відсутність, викладені в заяві вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила слухати справу у її відсутність, вимоги заяви підтримала. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином. Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, 02.06.2012 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] у подружжя народився хлопчик - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області, ухваленим 25 серпня 2015 року у справі №362/2697/15-ц, шлюб між заявником і [PERSON] було розірвано. [PERSON] є матір`ю двох неповнолітніх дітей [PERSON] ( [INFO] , свідоцтво про народження № [NUMBER] ); [PERSON] ( [INFO] , свідоцтво про народження № [NUMBER] ). Рідний батько дітей - [PERSON] (громадянин Держави Кувейт ), не проживає на території України, з дітьми не спілкується, про дітей не піклується, їхнім життям не цікавиться, аліментів на їх утримання не сплачує, чим фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Варто зазначити, що Держава Кувейт, за даними сайту Міністерства юстиції України (https://minjust.gov.ua/m/kuveyt), не приєдналась до жодної із Конвенцій, що регулюють утримання дітей, зокрема ні до Гаазької Конвенції про визнання і виконання рішень стосовно зобов`язань про утримання від 02 жовтня 1973 р., ні до Гаазької Конвенції про визнання і виконання рішень стосовно зобов`язань про утримання дітей від 15 квітня 1958 р., ні до Конвенції ООН про стягнення аліментів за кордоном 1956 року. Окрім цього, Держава Кувейт не ратифікувала ні Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інші форми сімейного утримання від 23.11.2007 року, ні Конвенції про визнання і виконання рішень стосовно зобов`язань про утримання від 02.10.1973 року, що робить не можливим у примусовому порядку вимагати утримання громадянином Держави Кувейт дітей, які не проживають із ним у Державі Кувейт, оскільки механізму визнання та виконання відповідних рішень судів України у Державі Кувейт не існує. Заявник в своїй заяві зазначає, що з 2022 року діти [PERSON] перебувають на повному утриманні [PERSON] , який прийняв дітей своєї цивільної дружини як своїх особистих. Даний факт підтверджується Договором про утримання дітей, укладеного 01.06.2022 року. Випискою з банківського рахунку заявника, Наданої АТ КБ "Приват банк", [PERSON] регулярно надсилає грошові кошти на утримання сина, що підтверджується низкою банківських переказів з багаторічною історією на отримувача грошових коштів - [PERSON] . Також, факт утримання та приязних особистих стосунків [PERSON] та [PERSON] із заявником підтверджуються протоколами опитування свідків - [PERSON] та [PERSON] . Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно з ч.2 ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується. До правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Цивільного процесуального кодексу України та Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ст.55 Конституції України передбачає, що в судовому порядку можуть бути встановлені будь-які факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, тобто тих, які тягнуть за собою виникнення правових наслідків для заявника. Юридичні факти - це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Ст.293 ЦПК України зазначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. З аналізу наведених норм закону та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановленню фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку, окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З вищенаведеного вбачається, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. В цьому зв`язку варто сказати, що відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я утворюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 150 СК України закріплено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплений у статті 180 СК України. У відповідності до положень статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Так,в обґрунтуванн заявлених вимог заявник посилається на те, що встановлення факту самостійного виховання дітей зумовлене необхідністю можливість безперешкодної реалізації його особистих прав, та необхідністю переміщення разом з дітьми, та реалізувати своє право тимчасового виїзду з Дитиною за межі України з підстав, визначених частиною 5 ст. 157 СК України. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 ст.319 ЦПК України встановлено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. З вищенаведеного вбачається, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. Встановлення факту перебування неповнолітніх дітей на особистому вихованні і утриманні заявника потрібно з метою захисту прав та інтересів його дітей та прав заявника як батька. Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе. Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає. Суд, перевіривши надані заявником на підтвердження своїх вимог докази та покази свідків, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved