Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» звернулось в січні 2024р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до відповідачів про стягнення 3% річних,\~ інфляційних збитків у відповідності до ст.625 ЦК України в сумі 152001.55грн., судових витрат. В обґрунтування позову позивач зазначив, що між позичальником [PERSON] та ТОВ "Український промисловий банк" 25.12.2006р. був укладений кредитний договір № 71/КВ/Ф-06, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 53 553 євро. В подальшому, 11.12.2013 р. Івано-Франківським міським судом рішенням по справі 344/9849/13-ц було стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість у сумі 849 701.66 грн. за кредитним договором та по 3 441 грн. судового збору. Станом на дату подачі позову вищевказане рішення суду залишається не виконаним. 31.08.2020 р. між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ " Дельта Банк " відступило, а ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" набуло право вимоги за кредитними договорами до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту №271/КВ/Ф-06 від 25.12.2006 р. та договором поруки. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.12.2020 р. замінено стягувача у справі № 344/9849/13-ц на ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста". Таким чином, ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" наділено правом грошової вимоги до відповідачів, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав: не припиняє правовідносин сторін цього договору; не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання; не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Загальний розмір заборгованості по сплаті інфляційних втрат та 3% річних за рішенням суду, що підлягає стягненню станом на 08.12.2023 р., відповідно до розрахунку заборгованості становить 152 001.55 грн., з яких: нараховані 3% річних -30 938.45грн. та втрати від інфляції 121 063.10грн. Просить стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" також витрати на правову допомогу у розмірі 20000.00 грн., на за сплату судового збору у розмірі 3187.00 грн. 01.03.2024 року відповідач1 [PERSON] подала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що вирішення даного спору є неможливим без дослідження наявності (відсутності) виконавчого провадження за рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.12.2013 року у справі №344/9849/13-ц. Оскільки у випадку неможливості виконання судового рішення через сплив часу пред`явлення виконавчого листа до виконання має місце ризик нового кредитора, а не відповідальність боржника. Просить врахувати Ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 18.10.22р., прийнятої в порядку кримінального судочинства у справі №461/3230/22, якою ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста"заборонено вчиняти будь-які дії, пов`язані з проведенням будь-яких дій щодо права вимоги за кредитним договором №271/КВ/Ф-06 від 25.12.2006р. Щодо розміру про стягнення судових витрат на правову допомогу вказала, що такі є необґрунтованими і базуються на незаконних діях позивача. Просила також застосувати наслідки спливу позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак у позові зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за його відсутності. Відповідач1 в судове засідання не з`явилася, однак просила у поданих письмових поясненнях від 01.03.2024р. в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.\~\~ Відповідач 2 в судове засідання не з`явився про причини неявки суд не повідомив, хоча повідомлявся про розгляд справи належним чином, відзив на позов не подавав. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позичальником [PERSON] та ТОВ "Український промисловий банк" 25.12.2006р. був укладений кредитний договір №271/КФ/Ф-06, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 53 553 євро, що встановлено судовим рішенням. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25.12.2006 року між ТОВ "Український промисловий банк"\~ та [PERSON] було укладено договір поруки №271/КФ/Ф-06, за умовами якого поручитель в повному об`ємі відповідає по зобов`язанням боржника, які виникають з умов кредитного договору, що встановлено судовим рішенням. Рішенням заочним Івано-Франківського міського суду від 11.12.2013р. по справі №344/9849/13-ц, було стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором №271/КФ/Ф-06 у сумі 849 701.66 грн. та 3 441 грн. судового збору (а.с.5). Видано кредитору судом виконавчі листи 13.03.2014р. (а.с.5зв,6). Відповідно до норм ч.5.ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникненнязобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17). 31.08.2020 р. між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ " Дельта Банк " відступило ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста", а ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" набуло права вимоги за кредитними договорами до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту №271/КВ/Ф-06 та договором поруки № від 25.12.2006 р. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.12.2020 р. замінено стягувача ПАТ "Дельта Банк " у справі № 344/9849/13-ц на ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста"(а.с.6 зв.). Дана ухвала суду була предметом оскарження в апеляційному і касаційному порядку за скаргою [PERSON] , однак\~ постановою Івано-Франківського апеляційного суду\~ від 25.02.2021р. та постановою ВС від 01.06.2021р. залишено без змін ухвалу Івано-Франківського міського суду від 11.12.2020р.\~ Отже, стягувачем та набувачем прав вимоги до боржників на підставі рішення суду про стягнення боргу від 11.12.2013р. визначено ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" за рішенням (ухвалою) суду, яке набрало законної сили з 25.02.2021р. З матеріалів справи №344/9849/13-ц при укладенні договору про відступлення прав вимоги за вищевказаним кредитним договором, в реєстрі договорів право вимоги які уступаються, із зазначенням боржників (відповідачів) у додатку №2 вказано розмір заборгованості станом а 31.08.2020р. у сумі 4 085 894.65грн. (тіло, %, комісії та пені). Відповідно до розрахунку заборгованості поданого позивачем станом на 08.12.2023 р. загальний розмір заборгованості по сплаті інфляційних втрат та 3% річних за рішенням суду, що підлягає стягненню, за період\~ з 08.12.2020р. по 23.02.2022р. становить 152 001.55грн., з яких: нараховані 3% річних - 30 938.45грн. та втрати від інфляції 121 063.10грн. (а.с.4). Даний розрахунок проведено від існуючої суми боргу у розмірі 849 701.66 грн. за рішенням суду від 11.12.2013р., яке не виконувалось боржниками. Отже, з матеріалів справи вбачається, що рішення Івано-Франківського міського суду від 11.12.2013р. по справі № 344/9849/13-ц на даний час не виконано, на спростування цього відповідач [PERSON] у відзиві (письмових поясненнях) іншого не зазначає, про будь яке виконання не обумовлює. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлені статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.\~ До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)). Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (пункт 48)). З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, в суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак. Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. Зміст зобов`язання, в якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу. З постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак. Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на обороноздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу. Відповідно до ч. 1ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, уст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект). Приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). У постанові Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 910/21449/17 зазначено, що «4.11. У пункті 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 зауважено, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначена законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12). Отже, зміст правової позиції Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012). Аналогічну правову позицію викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначено, що «відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. […] Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). […] Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». Крім того, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року за № 2120-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Тобто, зазначеними доповненнями визначено, що на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Водночас у цій справі необхідно врахувати, що під час розгляду справи в суді відповідачем [PERSON] було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності (а. с. 59-61), в якій вказує про те, що заміна сторони у зобов`язанні не змінює порядку обчислення позовної давності. Виконавчий лист, якщо б і був пред`явлений у порядку виконавчого провадження, що підлягає окремому дослідженню судом, то строк примусового виконання рішення суду - минув. А отже, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Щодо цього слід зазначити. За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку. Як вже зазначено вище, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність саме судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. При цьому, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статі 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. З урахуванням наведеного три відсотки річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають стягненню в межах трирічної позовної давності. Про рішення суду відповідач-позичальник знала, оскільки оскаржувала у 2020 році ухвалу про заміну стягувача в апеляційному та касаційному порядку. Кошти новому стягувачу не оплачувала за рішенням суду, іншого матеріали справи не містять. Отже, оскільки позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення відсотків відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦПК України 26.12.2023р. (а.с.19 поштова відмітка на конверті), позивач просила застосувати позовну давність яка враховується судом в частині 3-х річного строку стягнення за ст.625 ЦК україни, то стягненню підлягають такі відсотки за період з 26 грудня 2020р. по 26.12.2023р.. Однак, позивачем з врахуванням змін до законодавства та воєнного стану, таке нарахування здійснено по лютий 2022 року, а тому стягненню підлягають 3% річних та інфляційні втрати саме з 26 грудня 2020р. (а не з 08.02.2020 року як вказував позивач) по 23.02.2022р.. У такому випадку суд визначає порядок обчислення трьох відсотків річних за період з 26 грудня 2020р. по 23.02.2022р., за формулою: сума боргу за судовим рішенням від 11.12.2013р. 849 701.66грн. х 424 дні (кількість днів прострочення виконання судового рішення з урахуванням спливу позовної давності в межах 19 днів) х 3 (розмір відсотків, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України) / 100 / 365 (днів у році), що дорівнює сумі 29611.52грн., замість 30938.45грн. Сума інфляції застосована позивачем помісячно, оскільки законодавство індекс інфляції визначає за місяцем, тому сукупний індекс інфляції виведено позивачем - 114.25 (дана величина не змінюється з урахуванням зменшення судом періоду на 19 днів), що є вірним у застосуванні та нарахуванні суми стягнення у розмірі 121 063.10грн. в цій частині інфляційних втрат. Стосовно арешту на майно - право вимоги за кредитними договорами, в т.ч. договором №271/КВ/Ф-06 від 25.12.2006 р., накладеного ухвалою суду від 18.10.2022р. у справі №461/3230/22 в межах кримінального провадження (а.с.62-67), яку просила врахувати відповідач1, то\~ дійсно в межах кримінального провадження № 22021000000000363 від 22.10.2022р. накладено арешт на майно права вимоги за договорами, заборонивши до завершення досудового розслідування та судового розгляду користуватися та розпоряджатися ними, в переліку кредитних договорів під №756 зазначено і кредитний договір №271/КВ/Ф-06 від 25.12.2006 р., позичальник [PERSON] . Разом з тим, укладений договір про перуступку прав вимоги до позивача на даний час з 31.08.2020р. не визнано недійсним, а сам арешт як зазначено в ухвалі несе заборону реєстраторам вчиняти дії пов`язані з такими правами вимоги за кредитними договорами. Предметом спору не є відчуження чи передача таких набутих прав вимоги, а є стягнення компенсаційних нарахувань, визначених ст.625 ЦК України, нарахованих як міра відповідальності з боржника за прострочення виконання ним свого обов`язку, тобто утримання в себе коштів, які належні за рішенням суду до сплати стягувачу, яким є позивач за ухвалою про заміну стягувача. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Однак позивач під час судового розгляду справи, не довів ті обставини, на які посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем на підтвердження позовних вимог не надано жодного належного та допустимого доказу виникнення у нього права стягнення 3% та інфляційних збитків у відповідності до ст. 625 ЦК України. Позивач набув права вимоги лише щодо виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор. Щодо судових витрат Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3187.00грн. Загальна сума задоволених вимог позивача складає\~ 150 674.62 грн. (150 674.62 *100: 152 001.55 =99,12%) та з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 3 158.95 грн. (3187.00*99,12:100=3 158.95). За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Зокрема відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Частиною 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу разом із позовною заявою було подано копію Договору про надання правової допомоги від 03.01.2023р., Акт приймання-передачі послуг від 21.11.2023р. на суму 20000грн., заявка про надання юридичної допомоги\~ від 07.11.2023 року (а.с.13,14,16). Разом з тим, відповідачем подано заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу, які просить стягнути ТОВ «ФК «ІнвестохіллсВеста». Згідно вимог частини 2 статті 141 ЦРК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевказане та те, що зазначені витрати на правничу допомогу підтверджені належними доказами, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських витрат, з огляду на те, що справа є типовою по даному виду правовідносин за конкретною статтею, розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає, що з відповідачів на користь ТОВ «ФК «ІнвестохіллсВеста» підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial