Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-23 00:00:00

06 листопада 2023 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. В який позвач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за Кредитним договором №В03.334.70699 від 17.03.2017 року у розмірі 68\~452,35 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 18\~360,91 грн., заборгованості за відсотками 10 625,57 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченим комісіями 29\~066,62 грн., заборгованість за 3 % річних 2137,25 грн., заборгованість за інфляційними витратами 8\~262,00 грн., стягнути суму сплаченого судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 17.03.2017 року відповідач [PERSON] звернулась до ПАТ «Ідея Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим уклала Кредитний договір №В03.334.70699. На підставі укладеного договору кредиту банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 22464,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж ( у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно умов договору кредиту та додатками до даного договору, який є його невід`ємною частиною. Банк на виконання умов договору кредиту надав позичальнику кошти в сумі 22464,00 грн. строком на 24 місяці, а позичальник відповідно зобов`язався повернути його разом із процентами (15,50% річних від залишкової суми кредиту) та іншими платежами згідно умов договору. У зв`язку з неповерненням заборгованості за договором кредиту та відповідно до довідки розрахунку заборгованості [PERSON] станом на 03.12.2020 становить 58053,10, яка складається з: заборгованість за основним боргом - 18\~360,91 грн., заборгованості за відсотками 10 625,57 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченим комісіями 29\~066,62 грн.. 03.12.2020\~року між\~Акціонерним товариством\~«Ідея Банк»\~та товариством\~з обмеженою\~відповідальністю «Фінансова\~компанія «Профіт\~Капітал» укладено\~договір факторингу\~№ 12/90. Відповідно до умов якого товариство прийняло на себе право вимоги у тому числі за договором №В03.334.70699 від 17.03.2017 року, укладеного між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] .. Позивач в свою чергу вправі здійснити нарахування 3% річних та інфляційних витрат за весь час прострочення, що складають: заборгованість за 3 % річних за користування кредитом 2137,25 грн., заборгованість за інфляційними витратами 8262,00 грн. Отже загальна сума заборгованості [PERSON] станом на 23.02.2022 року, включаючи тіло кредиту, проценти, 3% річних та інфляційні витрати становить 68\~452,35 грн. У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.11.2023 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі. В судове засідання учасники справи не з`явились, повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи в його відсутність та не заперечував проти заочного розгляду справи. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явилась, в порушення ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомила, відзив не надала, у зв`язку з чим на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.05.2024 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] звернулась до ПАТ «Ідея Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву та кредитний договір №В03.334.70699 від 17.03.2017 року, відповідно до умов якого отримала кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 22464,00, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,500% та плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміні та розмірах, визначених згідно Графіку п.п. 1.1, 1.5, 1.12 Договору (а.с. 5-6, 7, 8). Підписання клієнтом кредитного договору, підтверджує, що ознайомлений з графіком щомісячних платежів за кредитним договором, яким передбачено сплата тіла кредиту, проценти та комісія і розрахунком сукупної вартості кредиту. Примірник оригіналу даного договору отримано [PERSON] при підписанні. ПАТ «Ідея Банк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредитні кошти розмірі 22464,00, що підтверджується копією ордера-розпорядження від 17.03.2021 (а.с. 9) . В порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] свої зобов`язання не виконала, у зв`язку із чим, за кредитним договором №В03.334.70699 від 17.03.2017 року станом на 03.12.2020 року виникла заборгованість на загальну суму 58 053,10 грн. в тому числі: заборгованість за основним боргом 18\~360,91 грн. заборгованість за нарахованим та несплаченими відсотками 10 625,57 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями 29\~066,62 грн. (а.с. 13). 03.12.2020 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» укладено договір факторингу №12/90, та реєстру боржників (Додаток №1) відповідно до якого до позивача перейшло право за договором №В03.334.70699 від 17.03.2017 року, (а.с. 19-21, 22-24). Частинами 1, 3\~статті 512 ЦК України\~передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Статтею 516 ЦК України\~передбачено, що зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.ст.\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~ст. 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені\~законом\~як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою\~ст. 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У\~ ст.ст.\~526,\~527,\~530 ЦК України\~ передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Оціюючи надані докази, суд вважає позов частково обґрунтованим з наступних підстав. Стосовно вимог позивача в частині про стягнення нарахованих комісій в розмірі 29066,62 грн., суд зазначає наступне. Як зазначено вище, п.1.12 Договору сторони визначили умову, відповідно доякої, боржник мала здійснювати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміні та розмірах, визначених згідно Графіку. У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 211/1031/19, визначено правовий висновок. Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин. Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц (провадження № 61-29646св18), від 02 вересня 2019 року у справі № 361/7528/17 (провадження № 61-45662св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, пункт 1.2 кредитного договору від 09 березня 2017 року\~№ ВОЗ.288.70790 є нікчемним на підставі абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент його укладення. В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц зазначено такий правовий висновок. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним,\~вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо\~плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI\~від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту:\~кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як\~під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону\~України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 3 ЦК Українипринципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено номативно-правовими актами. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. З огляду на зазначене, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що положення спірного кредитного договору № PLRPGK0000000002 від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі\~є платою, встановлення якої було заборонено частиною трерьою статті 55\~Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача,\~як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Таким чином, позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості за комісією є необгрунтованими з вищевказаних підстав і до задоволення не підлягають. Враховуючи вимоги законодавства, що діяли на час укладання договру та правові висновки Вервховного Суду, суд вважає, що умова кредитного договору, визначена п. 1.12 щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості (комісія) є нікчемною, на підставі чого складова заборгованості у вигляді комісії задоволенню не підлягає. Щодо вимог про стягнення тілу кредиту та процетів суд заначає наступне. Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Судувід 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження№ 14-154цс18). Як зазначено вище, 13.07.2023 позивачем надіслано вимогу про дострокове погашення боргу. Доказів отримання відповідачем вимоги матеріали справи не містять. В зазначеній вимозі позивач виззначив строк повернення боргу не пізніше 30 днів з моменту отримання вимоги. Згідно графіку погашення кредиту, щомісячної черговості відповідач повинен сплатити відповідну грошові суми тілу кредиту, відсотків та комісії до 17 березня 2019 року (а.с.6). Згідно довідки - розрахунку заборгованості, надану позивачем, заборгованість виникла станом на03.12.2020, при цьому в довідці не зазначено періоду та порядку нарахувань заборгованості (а.с.13) Відповідно до визначеного графікувідповідач мала сплатити тіло кредиту на суму 22464,00 грн щомісячно відповідними сумами та відсотки відповідними розрахованими сумами. За розрахунокм графіку платежів, загальна сума відстоків мала бути сплачена в розмірі 4132,19 грн. Так, згідно виписки первісного кредитора АТ «Ідеа банк», відповідачем здійнено оплату тіла кредиту та процентів в сумі 13011,50грн. з яких забогованість за кредитом 4103,09 грн., відсотки за користування 8908,41 грн. (а.с.11-12). Пунктом 2.1 Договору визначена черговість повернення кредиту, відповідно до якої в першу чергу здійснюєиться погашення прострочених відсотків та платі за обслуговування кредиту, прострочених тілу кредиту , строкової процентів та платі за обслуговування кредиту, строкового тілу кредиту. Таким чином, згідно графіку, визначеного договором, відповідач мала сплатити суму кредиту в розмірі 22464,00 грн та сума відстоків в загальному розмірі розмірі 4132,19 грн. Загальна сума складає 26596,19 грн.. Як зазначено вище, відповідачем сплачено тіло кредиту та відсотки на загальну суму 13011,50 грн., внаслідок сплачені кошти мало бути погашено в першу чергу проценти та в наступну тіло кредиту. За наведеним, з урахуванням умов договру, визначеного графіку, суд вважає що суму боргу за тілом кредиту та процентами за договором складає 13584,69 грн.- залишок тілу кредиту (26596,10-13011,50), яка підлягає стягненню з відповідача. Щодо стягнення інфляційних витрат в розмірі 8 262,00 грн. та 3% річних у розмірі 2 137,25 грн., за період з грудня 2020 по лютий 2022 року суд не погоджується з розрахунком. Згідно ст.. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: S x D x 3 : 100 : 365 днів у році, де: S-сума простроченого зобов`язання, D-кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання. Враховуючи,\~що заборгованість\~за боргом\~склала 13584,69\~грн.,\~загальний розмір 3% річних за щомісячні борги за період з 03.12.2020 по 23.02.2022 становить 500,12 грн.. За період з 03.12.2020 по 31.12.2020- 3% складають 32,29 грн (13584,69х3х29/366/100). За період з 01.01.2021 по 23.22.2022 -3% складають 467,83 грн. (13584,69х3х419/365/100) Загальний розмір інфляційних втрат по щомісячним нарахуванням за період з грудня 2020 року по лютий 2022 року складає 1874,68 грн. Відповідно до інформації з офіційного сайту Міністерства фінансів України рівень інфляції визначено: січень лютий березень квітень травень червень липень серпень вересень жовтень листопад грудень За рік 2020100,299,7100,8100,8100,3100,299,499,8100,5101,0101,3100,9105,0 2021101,3101,0101,7100,7101,3100,2100,199,8101,2100,9100,8100,6110,0 2022101,3101,6 Загальний індекс інфляції з грудня 2020 по лютий 2022 року складає 113.8, відповідно розраховується інфляційні втрати 13584,69х113.8/100=15459,38-13584,69=1874,68 грн. На підставі досліджених письмових доказів, наданих позивачем, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал»» підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості у розмірі 15959,49 грн., в тому числі: загальний залишок заборгованості за основним боргом 13584,69 грн., заборгованість за 3 % річних за користування кредитом за період з 03.12.2020 по 23.02.2022 500,12 грн., заборгованість за інфляційними витратами за період з грудня 2020 року по лютий 2022 року 1874,68 грн. Згідно\~ст.137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Саме такого висновку дійшла Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду по справі №922/445/19 від 03.10.2019 року. Судом встановлено, що 28.09.2021 року між Адвокатським об`єднанням «Правовий діалог» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» був укладений договір про надання правової допомоги №28092021-1. 12 червня 2023 року підписано додаткову угоду№ 6 до договору пронадання правової допомоги №28092021-1 від 28.09.2021. (а.с.27-30, 31). Крім того, 11.09.2023 року сторонами підписано акт №1 прийому передачі наданої правової допомоги (додаток №4 до договору про надання правової допомоги №28092021-1 від 28.09.2021) на суму 112\~000,00 грн., відповідно до якого, прведено консультації з клієнтом, здійснено вивчення документів та підготовлено проект позовної заяви для направлення до суду за кредитним договором В03.334.70699 [PERSON] розмір виногороди 7000,00 грн. (а.с.33). Відповідно платіжної інструкції №265 від 14.09.2023 ТОВ «ФК «Профіт Капітал» сплатив адвокатському об`єднанню «Правовий діалог» відповідно до договору №28092021-1 від 28.09.2021 та акту приймання-передачі №1 від 11.09.2023 112000,00 грн. (а.с. 35). Пунктом 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справ №755/9215/15-ц, зазначено що, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальних адвокатських витрат (встановлення їхньої доцільності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін. В постанові Верховного Суду 28\~червня 2023 року у справі № 369/576/22 визначено, що критерії, визначені частиною четвертою статті 137 ЦПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини другої статті 141 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних із розглядом справи. Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, визначені статтею 141 ЦПК України. Відповідно до\~ч.3\~ст.\~141\~ЦПК України,\~при вирішенні\~питання про\~розподіл судових\~витрат суд\~враховує: 1)\~чи пов`язані\~ці витрати\~з розглядом\~справи; 2)\~чи є\~розмір таких\~витрат обґрунтованим\~та пропорційним\~до предмета\~спору з\~урахуванням ціни\~позову,\~значення справи\~для сторін,\~в тому\~числі чи\~міг результат\~її вирішення\~вплинути на\~репутацію сторони\~або чи\~викликала справа\~публічний інтерес; 3)\~поведінку сторони\~під час\~розгляду справи,\~що призвела\~до затягування\~розгляду справи,\~зокрема,\~подання стороною\~явно необґрунтованих\~заяв і\~клопотань,\~безпідставне твердження\~або заперечення\~стороною певних\~обставин,\~які мають\~значення для\~справи,\~безпідставне завищення\~позивачем позовних\~вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. З огляду на категорію та складність справи, предмет позову, доводи відповідача, беручи до уваги положення 141 ЦПК України, суд не вбачає обґрунтовування розміру витрат, яка визначена в сумі 7\~000,00 грн. та приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для часткового задоволення заяви позивача і стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.. Беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог, суд вважає можливим стягнути з відповідача судові витрати пропорційно до задоволених вимог, які складаються з витрат на правничу правову допомогу у сумі 1165,74 грн. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 625,77 грн.. В іншій частині суд вважає за необхідне судові витрати покласти на позивача. На підставі викладеного\~та

Outcome: partial