Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Сільськогосподарського кооперативу «Решнівецький» (далі - СГК «Решнівецький») і просить усунути йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 2 га, кадастровий номер 6824286900:02:003:0010, шляхом її повернення, а також скасувати рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно індексний номер 34016029 від 24 лютого 2017 року про реєстрацію договору оренди землі від 13 лютого 2017 року. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, вказує, що він є власником земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер 6824286900:02:003:0010, що розташована на території Решнівецької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області. Право власності на вищевказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 грудня 2016 року, номер запису про право власності 18250235. Належна йому земельна ділянка перебуває у користуванні СГК «Решнівецький» на підставі договору оренди землі від 13 лютого 2017 року, який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 лютого 2017 року, номер запису про інше речове право 19180383, строк оренди на підставі цього договору - 10 років. Вказує, що СГК «Решнівецький» без правової підстави користується належною йому земельною ділянкою, оскільки жодного договору оренди він з даним підприємством не укладав і не підписував, належну йому земельну ділянку в оренду відповідачу не передавав. Тому просить в судовому порядку захистити його порушене право у обраний ним спосіб. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 31 січня 2023 року у даній справі відкрито провадження та постановлено розглянути справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 01 березня 2023 року у даній справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 18 вересня 2023 року провадження у даній справі відновлено. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 05 жовтня 2023 року провадження у справі було зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №513/879/19 (провадження №14-49-цс22) у подібних правовідносинах. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 грудня 2023 року провадження у даній справі відновлено. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 18 січня 2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, незважаючи на те, що його явка в судове засідання була визнана судом обов`язковою. Представник позивача [PERSON] - адвокат Вонсович М.М. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просить їх задовольнити. Посилається на те, що [PERSON] не підписував договір оренди землі від 13 лютого 2017 року, інших осіб на його підписання не уповноважував, з ним, як з власником земельної ділянки не узгоджувались умови вищевказаного правочину, а відтак, вважає, що договір оренди землі є неукладеним. СГК «Решнівецький» користується земельною ділянкою, належною [PERSON] , без будь-яких правових підстав, поза волею [PERSON] , що є підставою для усунення йому перешкод, як власнику, у користуванні земельною ділянкою та повернення цієї земельної ділянки. Представник відповідача СГК «Решнівецький» - адвокат Грицай Л.М. в судовому засіданні проти позову заперечив та підтримав доводи, викладені у відзиві. Зокрема, вказав, що між [PERSON] та СГК «Решнівецький» тривають договірні відносини щодо оренди належної йому земельної ділянки. Договір оренди землі був укладений між [PERSON] та СГК «Решнівецький» 13 лютого 2017 року строком на 10 років. Всі дії щодо укладення та підписання договору оренди землі вчиняла мати [PERSON] - [PERSON] , яка надала копії усіх необхідних документів, а суттєві умови договору узгоджувались із самим [PERSON] в телефонному режимі. 24 лютого 2017 року право оренди спірної земельної ділянки на підставі договору оренди землі від 13 лютого 2017 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За оренду земельної ділянки на протязі 2017-2022 років СГК «Решнівецький» своєчасно та у повному обсязі відповідно до умов договору оренди землі від 13 лютого 2017 року здійснював виплату орендної плати, а також сплачував за [PERSON] податок з доходів фізичних осіб. Орендну плату [PERSON] отримував на рахунок своєї банківської картки, номер якої особисто надіслав на телефон працівника СГК «Решнівецький» [PERSON] . Тому, посилання позивача на протиправне користування СГК «Решнівецький» належною йому земельною ділянкою вважає безпідставним, через що у задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 20 грудня 2016 року є власником земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 6824286900:02:003:0010, яка розташована на території Решнівецької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №320582014 від 19 січня 2023 року (а.с.6). 13 лютого 2017 року між [PERSON] та СГК «Решнівецький» укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого [PERSON] передав СГК «Решнівецький» земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 6824286900:02:003:0010, у строкове платне користування строком на 10 років - до 13 лютого 2027 року із внесенням орендарем орендної плати у розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням усіх податків та зборів, встановлених законодавством, що становить 2589,74 грн. на рік (а.с.31-33). 23 лютого 2017 року державний реєстратор Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області Стецюк Л.О. зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право СГК «Решнівецький» на оренду земельної ділянки на підставі договору оренди землі від 13 лютого 2017 року (номер запису про інше речове право 19180383) (а.с.30). Протягом 2017-2022 років СГК «Решнівецький» виплачував [PERSON] орендну плату за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі від 13 лютого 2017 року. Зокрема, СГК «Решнівецький» за оренду земельної ділянки у 2019 році виплатив [PERSON] 6200,11 грн., у 2020 році - 6601 грн., у 2021 році - 7084 грн., у 2022 році - 7084 грн. Вказані грошові кошти СГК «Решнівецький» перераховував на банківський рахунок [PERSON] , що підтверджується виписками по особовому рахунку та платіжними документами (а.с.34-37). Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №СЕ-19/123-23/6061-ПЧ від 25 липня 2023 року рукописний підпис графі «Орендодавець» на договорі оренди землі від 13 лютого 2017 року, який укладено між [PERSON] та СГК «Решнівецький», виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с.98-101). Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом статті 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних відносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В силу частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено частиною першою статті 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних відносин), договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень частини першої статті 640 ЦК України слідує, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. За змістом частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Порядок укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначається Законом України від 06 жовтня 1998 року №161-ХІV «Про оренду землі» (далі - Закон №161-ХІV). В силу статті 13 Закону №161-ХІV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з частиною першою статті 14 Закону №161-ХІV договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Однією з істотних умов договору оренди землі є строк його дії (частина перша статті 15 Закону №161-ХІV). Із положень частини першої статті 31 Закону №161-ХІV слідує, що договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено. Статтями 125 і 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом частини першої статті 4, частини першої статті 5 Закону №1952-ІV державній реєстрації прав підлягає право оренди земельної ділянки. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Указані цивільно-правові результати мають бути досягнуті внаслідок правомірних дій суб`єктів цивільного права. У двосторонньому правочині волевиявлення сторін повинно бути взаємним (зустрічним) і спрямованим на досягнення спільної мети. Такі правочини називаються договорами. Цивільне законодавство встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину, зокрема зміст правочину має бути зафіксований у документі, підписаному сторонами. Отже, підпис є невід`ємним елементом (реквізитом) письмової форми договору, наявність підпису підтверджує наміри та волевиявлення сторін, а також забезпечує їх ідентифікацію. Договір є укладеним, якщо сторони з дотриманням установленої законом форми досягли згоди (домовленості) щодо всіх істотних умов договору. Право оренди - це один із видів речового права на чуже майно, в тому числі на земельну ділянку, яке складається з права тимчасового володіння та користування майном. Відносини, пов`язані з орендою землі, здійснюються на договірних засадах. За своєю правовою природою договір оренди землі є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої орендодавець зобов`язується передати орендареві земельну ділянку у строкове володіння та користування, а орендар, у свою чергу, зобов`язується використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням для особистої мети та вносити орендодавцеві плату за землю (орендну плату). Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. При цьому, договір оренди землі укладається на певний строк, який є істотною умовою договору та визначається за згодою сторін. За загальним правилом договір оренди землі є укладеним з моменту, коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов, а саме з моменту підписання ними договору. Разом із тим, якщо інше не передбачено умовами договору, цей договір набирає чинності з часу державної реєстрації права оренди земельної ділянки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц сформульовано правовий висновок про те, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Якщо сторони не досягли згоди з істотних умов договору оренди землі, то такий договір є неукладеним, тобто такий, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Водночас, у постанові від 26 жовтня 2022 року (справа №227/3760/19-ц) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав. Тобто, суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року (справа №338/180/17) і Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року (справа №390/34/17) дійшли висновку, що не можна вважати неукладеним договір після його повного або часткового виконання сторонами. Досліджені судом докази вказують на те, що 13 лютого 2017 року сторони уклали договір оренди землі, за умовами якого [PERSON] передав СГК «Решнівецький» земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства у строкове платне користування строком на 10 років, а СГК «Решнівецький» зобов`язався використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням і вносити [PERSON] орендну плату. На виконання зобов`язання за договором оренди 13 лютого 2017 року [PERSON] передав СГК «Решнівецький» земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства і протягом 2017-2022 років отримував від СГК «Решнівецький» орендну плату. Будь-яких заперечень з приводу використання відповідачем земельної ділянки після 2017 року [PERSON] не висловлював. Отже, [PERSON] , хоча і не підписував договір оренди землі від 13 лютого 2017 року, однак висловив волевиявлення на передачу земельної ділянки в оренду відповідачу, у зв`язку з чим він виконував зобов`язання за договором оренди землі та отримував орендну плату. Оскільки сторони здійснювали повне виконання зобов`язань за договором оренди землі, а речове право СГК «Решнівецький» за цим договором зареєстровано в установленому порядку, то такий договір не можна вважати неукладеним. Посилання [PERSON] на те, що сторони не досягли згоди щодо оренди земельної ділянки, не відповідають фактичним обставинам справи. Таким чином, укладений між [PERSON] і СГК «Решнівецький» договір оренди земельної ділянки не є припиненим. Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, то суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 319, 321 ЦК України, згідно яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як передбачено статтею 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. В силу пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність віднесені до основних засад цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону та на власний розсуд. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень свого права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову. Негаторний позов - це позадоговірна вимога власника, що володіє річчю, до третьої особи про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування і розпоряджання майном. Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Цивільні відносини ґрунтуються на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто дії учасників цих відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів інших суб`єктів цивільного права. Такі дії не можуть порушувати права та завдавати шкоди іншим особам. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінка, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову від 25 травня 2021 року у справі №461/9578/15-ц). У свою чергу Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року (майже в аналогічній справі №390/34/17), висловив правову позицію щодо недобросовісності дій орендодавця при оспоренні належно вчиненого правочину та заборони суперечливої поведінки з його боку. При цьому Верховний Суд виходив з того, що дії позивача, який уклав додаткову угоду до договору оренди землі, а згодом пред`явив позов про визнання договору оренди землі неукладеним, суперечать його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісними. За договором оренди землі від 13 лютого 2017 року, що був укладений між сторонами та набув чинності після його державної реєстрації, СГК «Решнівецький» набув речове право (право оренди) на земельну ділянку. Строк дії цього речового права не закінчився, внаслідок чого підстави для повернення відповідачем [PERSON] земельної ділянки відсутні. [PERSON] не довів належними та допустимими доказами порушення свого права у спірних правовідносинах, тому суд дійшов висновку про те, що заявлений ним негаторний позов не підлягає задоволенню. При цьому, дії [PERSON] , який спочатку уклав договір оренди земельної ділянки, передав її СГК «Решнівецький» у користування та отримував на протязі шести років від СГК «Решнівецький» орендну плату за користування цією земельною ділянкою, а згодом пред`явив позов про визнання договору неукладеним і повернення земельної ділянки, суперечать його попередній поведінці та є недобросовісними. Оскільки позивач не довів факт використання відповідачем спірної земельної ділянки всупереч його волі, тому позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію договору оренди землі задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed