Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Полтави із заявою, у якій просить встановити факт смерті його батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у с. Валуйське, Станично-Луганського району Луганської області, яка є тимчасово окупованою територією. В обґрунтування заяви зазначив, що [INFO] від ракової інтоксикації помер його батько [PERSON] , [INFO] . Оскільки смерть його батька сталася на тимчасово окупованій території, 10.04.2024 органами цієї республіки (Станично-Луганский районный отдел записи актов гражданского состояния департамента записи актов гражданского состояния министерства юстиции ЛНР) було видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Здійснити реєстрацію актового запису про смерть його батька Заявник не має можливості з причини відсутності документів, виданих компетентними органами України, які б підтверджували факт смерті. Встановлення факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для державної реєстрації смерті батька заявника, проведеної державним органом України. Ухвалою суду від 23.05.2024 відкрито провадження у справі, в порядку окремого провадження. Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином. У поданій заяві про встановлення факту смерті, просив про розгляд справи за його відсутності. Представник Подільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином, причину неявки до суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов такого. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. До заяви про встановлення факту смерті додані: -копія свідоцтва про смерть серії: [NUMBER] , виданого 13.04.2024, далі мовою оригіналу: «Станично-Луганским районним отделом ЗАГС Департамента ЗАГС Министерства юстиции Луганской Народной Республики», згідно з якою, [PERSON] , [INFO] , місце народження: с. Валуйське, Станично-Луганського району, Ворошиловградської області помер [INFO] (а.с. 7); -копія медичного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.04.2024 виданого «ГБУЗ «Станично-Луганского ЦРБ» ЛНР», [PERSON] [INFO] помер [INFO] . Причина смерті ракова інтоксикація (а.с.5); -копія паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 12.11.2008 на ім`я [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Заявник [PERSON] , народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 20.09.1995 року. Батьками вказані\~ [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Указом Президента України від 14.11.2014 № 875/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014 «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», яким доведено до відома громадян України, державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, їх посадових і службових осіб, що будь-які органи, їх посадові та службові особи, утворені, обрані, сформовані та призначені за результатами так званих виборів 02.11.2014, які проводилися в окремих районах Донецької та Луганської областей, є такими, що утворені, обрані, сформовані, призначені і діють у супереч Конституції та законам України, а також зобов`язано КМУ вжити заходів щодо припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, зазначено ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї. У разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна, передбачено ч. 1 ст. 17 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ст. 3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів". Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Отже, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. З листа Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду № 985/0/208-21 від 22 квітня 2021 вбачається, що згадані положення цивільного процесуального закону не вимагають від осіб, які звернулись із заявою до суду про встановлення відповідного факту, подання до суду письмової відмови органу реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації таких фактів. При цьому слід зважати, що згідно з частиною другою статті 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту. Який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню. Не замінює собою документів, що видаються цим органом, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Отже, суд доходить висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті [PERSON] , що надасть можливість заявнику отримати свідоцтво про смерть у відповідному державному органі реєстрації України. На підставі викладеного,

Outcome: approved