Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , звернулася в суд з позовом до відповідача Овруцької міської ради Житомирської області, що знаходиться за адресою: м.Овруч Житомирської області, вул.Т.Шевченка, буд. 31-А, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу від 19 липня 1993 року, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Покалівської сільської ради, укладений між Покалівською сільською радою та позивачем [PERSON] , житлового будинку [ADDRESS] та визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 20.03.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, призначено підготовче судове засідання на 09.04.2024 року. Ухвалою суду від 09.04.20254 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду на 21.05.2024 року. У встановлений судом строк відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Сторони, будучи належно повідомленими, в судове засідання не прибули. Позивач у позові просить розгляд справи проводити без її участі. Відповідач подав заяву, в якій не заперечує проти задоволення позову, просить справу розглянути без участі його представника за наявними матеріалами справи. Неявка сторін не перешкоджає розгляду справи по суті. Розглянувши доводи та вимоги позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. 19 липня 1993 року між виконкомом Покалівської сільської ради народних депутатів Овруцького району Житомирської області та [PERSON] , позивачем у справі, укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого виконком Покалівської сільської ради продав, а [PERSON] купила належний колгоспному двору жилий будинок, що знаходиться в с.Скребеличі Овруцького району Житомирської області і розташований на присадибній земельній ділянці розміром 3900 кв.м., загальною жилою прощею 56 кв.м. з надвірними будівлями, критий черепицею, продаж якого вчинено за 376 тисяч 936 крб., які продавець отримав від покупця. Договір посвідчено секретарем виконкому Покалівської сільської ради народних депутатів Овруцького району Житомирської області 19.07.1993 року, проте у виконкомі сільради не зареєстровано. 19.07.1993 року виконком Покалівської сільської ради прийняв від [PERSON] оплату за проданий житловий будинок в сумі 376936 крб. Вказані обставини вбачаються із наявних в матеріалах справи копій договору купівлі-продажу та корінця квитанції в прихідному касовому ордері від 19.07.1993 року, які підписані сторонами. На момент вчинення спірного договору житловий будинок точної адреси не мав. Проте, як стверджується випискою з погосподарської книги № 10, виданої 05.02.2024 року за № 54 старостою Покалівського старостинського округу № 12 Овруцької міської ради Житомирської області, житловий будинок, 1966 року побудови, який належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, виданого 19.07.1993 року Покалівською сільською радою, згідно з погосподарською книгою знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивач має зареєстроване місце постійного проживання за адресою спірного житлового будинку по [ADDRESS] з 13.11.1986 року, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 05.02.2024 року. Як вбачається з копії архівного витягу, виданого 02.02.2024 року архівним відділом Коростенської РДА Житомирської області за № Б/85, рішенням 12ої сесії 21ого скликання Покалівської сільської ради народних депутатів Овруцького району Житомирської області від 29.12.1993 року „Про передачу у приватну власність громадянам сільської ради земельних ділянок [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, що була надана їй раніше в межах населеного пункту с.Скребеличі, загальною площею 0,40 га, в тому числі для обслуговування житлового будинку 0,10 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,30 га. Як зазначено в інформаційній довідці КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради» № 465 від 02.01.2024 року, державна реєстрація права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] Комунальним підприємством „Коростенське МБТІ не проводилась. Первинна технічна інвентаризація житлового будинку [ADDRESS] проводилась Комунальним підприємством „Коростенське МБТІ 02.01.2024 року, а договір купівлі-продажу, посвідчений секретарем виконавчого комітету Покалівської сільської ради видавався 19.07.1993 року і на той час обмір будинку Коростенським МБТІ не проводився. З цієї причини розміри житлової площі вказаного житлового будинку не співпадають: згідно з технічним паспортом МБТІ станом на 02.01.2024 року загальна площа будинку становить 97,2 кв.м., в житлова площа 32,2 кв.м. У відповідності до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.02.2024 року, права власності, інші речові права, іпотеки та обтяження на житловий будинок по [ADDRESS] не зареєстровано. Судом встановлено, сторони договору зобов`язання за спірним договором купівлі-продажу виконали в повному обсязі позивач, як покупець, в день підписання договору сплатила продавцю - виконкому Покалівської сільради вартість придбаного об`єкту нерухомості в повному обсязі, а продавець передав позивачу придбаний житловий будинок для проживання і позивач постійно відкрито володіє ним та використовує за призначенням для власного постійного проживання. Однак, листом Гладковицької сільської ради Коростенського району Житомирської області від 27.02.2024 року № Б73, позивачу [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації її права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , оскільки договір купівлі-продажу від 19.07.1993 року не містить реєстраційного номеру у книзі реєстрації нотаріальних дій Покалівської сільської ради, первинна технічна інвентаризація житлового будинку та відповідно реєстрація права власності на житловий будинок до 2013 року не проводилася. Відтак, позивач звернулася до органу місцевого самоврядування, на території громади якого знаходиться спірний житловий будинок, з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, вказаний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004 року; щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спірні правовідносини щодо укладення договору купівлі-продажу від 19.07.1993 року виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, а тому для їх врегулювання застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Згідно з ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до ст.42 цього Кодексу угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Зокрема відповідно до п.1 ч.1 ст.44 ЦК УРСР у письмовій формі повинні укладатись угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу (усні угоди), та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно з ст.45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. У відповідності до ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст.48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Статтею 224 ЦК УРСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ст.128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. У відповідності ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. За спірною угодою купівлі-продажу, укладеною 19.07.1993 року в простій письмові формі між організацією та громадянкою, останній було продано за 376930 крб. житловий будинок. За нормами чинного на момент виникнення спірних правовідносин ЦК УРСР передбачалося обов`язкове нотаріальне посвідчення угоди купівлі-продажу житлової будівлі. Однак спірна угода нотаріально посвідчена не була, проте виконана її сторонами, зокрема позивачем в частині оплати покупцем на користь продавця вартості відчуженого об`єкту купівлі-продажу, продавцем - виконкомом сільради в частині передачі будинку для проживання позивача. У зв`язку з цим рішенням Покалівської сільської ради народних депутатів Овруцького району Житомирської області від 29.12.1993 року позивачу передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, що була надана їй раніше в межах населеного пункту с.Скребеличі, загальною площею 0,40 га, в тому числі для обслуговування житлового будинку 0,10 га. У відповідності до ст.86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Згідно з ст.149 ЦК УРСР власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Відповідно до ст.6 ЦК УРСР захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, зокрема шляхом визнання цих прав. З 01.01.2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України 2003 року. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: 1) визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статей 2, 318 ЦК України річ (майно) може знаходитьсь у власності зокрема фізичних осіб. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Велика палата Верховного суду у постанові від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18 дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. В пункті 85 постанови Великої палати Верховного суду від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18 зазначено, що за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстровано, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована. У відповідності до ст.ст.12, 122 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу і інше. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Матеріали справи не містять відомостей та доказів про те, що стосовно земельної ділянки площею 0,10 га для обслуговування спірного житлового будинку в с.Скребеличі, яка передавалася рішенням Покалівської сільської ради від 29.12.1993 року у приватну власність позивачу, виготовлялася технічна документація, ця ділянка виділена в натурі із загального масиву земель і проведено її державну реєстрацію в державному земельному кадастрі з присвоєнням кадастрового номеру, а також, що з приводу посвідчення права власності на цю земельну ділянку позивачу видався правовстановлюючий документ та зареєстровано право власності на неї в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Тобто де-юре власником земельної ділянки для обслуговуванням спірного жилого будинку залишається місцева територіальна громада. Оскільки спірне нерухоме майно розташоване на землях в межах території Овруцької територіальної громади Коростенського району, відтак належним відповідачем у спорі є Овруцька територіальна громада Коростенського району Житомирської області в особі Овруцької міської ради Житомирської області. Відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечує. З огляду на викладене, суд доходить висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача в частині визнання права власності на спірний житловий будинок до Овруцької міської ради Житомирської області, як належного відповідача, що є підставою для їх задоволення. В частині позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу дійсним слід відмовити за недоведеністю. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 3082,49 грн. Відповідно до п.п.1, 9 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Відповідно до ст.13 Конституції України, ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує. Оскільки спір між сторонами виник не з вини відповідача органу місцевого самоврядування, а внаслідок пасивної поведінки позивача, суд доходить висновку про залишення судових витрат за позивачем.

Outcome: dismissed