Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

Позивачка, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей, звернулася до Заводського районного суду м.Миколаєва з даним позовом до відповідача - Російської Федерації, в якому просила стягнути з Російської Федерації на її користь моральну шкоду у розмірі 1 914 210,06 грн., що є еквівалентом 60 000,00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову; стягнути з Російської Федерації на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1 914 210,06 грн., що є еквівалентом 60 000,00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову; стягнути з Російської Федерації на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1 914 210,06 грн., що є еквівалентом 60 000,00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову. В обґрунтування позову вказала наступне. ЇЇ чоловік - [PERSON] , був кадровим військовим, та проходив військову службу з 1999 року. З 2007 по 2014 рік він служив на посаді начальника оперативного відділення штабу [NUMBER] Сакської окремої морської авіаційної бригади в/ч [NUMBER] Військово-Морських Сил Збройних Сил України. Між українськими військовослужбовцями та російськими військовими, які несли службу на КПП, відбувся конфлікт, в результаті якого російські військові викликали підкріплення. Неозброєні українські військові зайшли в гуртожиток за речами, але група прибулих росіян почала їх переслідувати. Далі, 06.04.2014 року, близько 23:40 год., російські військові підірвали світлошумові гранати у приміщенні гуртожитку, в якому, до слова, знаходилися жінки та діти. [PERSON] сховався в одній із кімнат. ЇЇ чоловіка - [PERSON] було застрелено двома пострілами впритул з автомату АК-74 моловшим сержантом Чорноморського флоту РФ [PERSON] . Одна куля влучила йому в груди, друга - районі ока. Тіло її чоловіка одразу забрали представники ФСБ, повернувши тільки через три дні. Лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про причину смерті №90 від 09.04.2014 року було встановлено, що причиною смерті її чоловіка [INFO] стало вогнепальне поранення грудної клітини з ушкодженням легені. Свідоцтвом про смерть була підтверджена смерть її чоловіка - [PERSON] [INFO] , яка трапилась в районі смт. Новофедорівка, Сакського району, Автономної Республіки Крим, Україна. Витягом з протоколу Військово-лікарської комісії №154 від 13.08.2014 року було встановлено, що вогнепальне кульове поранення грудної клітини з пошкодженням легені, яке призвело до його смерті дійсно пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.Крім того, позивачка вважає, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України на території АРК, України, було порушено невід`ємне право на життя її чоловіка, передбачене ст. 27 Конституції Укрїни. При цьому, вказала, що внаслідок втрати чоловіка [PERSON] , який загинув у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, а також, з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, вона та її діти, [PERSON] та [PERSON] відчувають безперервні, невгамовні душевні біль та страждання, вона втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування, а її діти втратили батька, і біль від цієї втрати не мине ніколи. Через смерть її чоловіка і батька її дітей вона втратила сенс життя та віру в майбутнє, вони постійно відчувають страждання від втрати рідної людини, що не дає їм можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя, оскільки, вона постійно знаходиться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями. Вказує, що її діти також не можуть повернутися до свого психологічного стану, який існував до загибелі [PERSON] . При цьому, зазначає, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого їм завдана моральна шкода, є Російська Федерація, її Збройні Сили, а також створені нею військові формування, які підтримуються, спонсоруються та фактично керуються Російською Федерацією та мають на озброєнні засоби, використання яких становлять підвищену небезпеку для оточуючих. Підставами для задоволення позову позивачка вказала норми ст.ст.23,1166,1168 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди", ст.2 ЦК України, а також Постанову Верховної Ради України від 27.01.2015 року про визнання РФ державою-агресором, ЗУ "Про оборону України" від 06.12.1991 № 1932-Х11, "Правила суду-компенсація шкоди", які використовує ЄСПЛ від 01.01.2016 року, Європейську Конвенцію. Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 16.11.2018 року дану цивільну справу направлено за підсудністю Центральному районному суду м.Миколаєва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2018 року дану цивільну справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою від 17.01.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 17.04.2019 року закрито підготовче провадження, враховуючи приписи ч.3 статі 189 ЦПК України. Ухвалою від 09.08.2019 року явка позивача визнана обов`язковою на підставі ст.ст. 12, 43, 223 ЦПК України. Ухвалою суду від 30.08.2019 року надано можливість позивачу [PERSON] надати дані щодо відшкодування збитків державою. 16.10.2019 року на адресу суду від позивачки [PERSON] надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмові доказиУхвалою суду від 22.10.2019 року. Ухвалою суду від 22.10.2019 року відкладено судовий розгляд справи, запропоновано позивачу надати уточнення позовних вимог з врахуванням обставин, викладених у мотивувальній частині ухвали для виконання вимог ст.ст. 10-13, 43, 51 ЦПК України. 18.12.2019 року від позивачки [PERSON] надійшли додаткові пояснення. Судові засідання неодноразово відкладалися. Ухвалою суду від 04.05.2020 року зупинено провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи №357/13182/18. Ухвалою суду від 05.02.2024 року провадження у справі поновлено, призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні. В судове засідання позивач надала заяву, в якій позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Судом ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду);характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянкою України, яка народилась [INFO] в м.Севастополь, Україна, була зареєстрована та проживала за адресою: Сакський р-н, пгт. Новофедорівка, АР Крим, в/ч [NUMBER] , 13.09.2014 року знята з вищевказаного місця реєстрації та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , в подальшому перереєстрована за даресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м.Севастополя, 08.04.2005 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. У шлюбі народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження Серії [NUMBER] та Серії [NUMBER] відповідно. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого виконкомом Новофедорівської сільської ради Сакського району Автономної Республіки Крим від 09.04.2014 року [PERSON] [INFO] помер в смт. Новофедорівка Сакського району Автономної Республіки Крим. Згідно Витягу з протоколу Військово-лікарської комісії №154 від 13.08.2014 року було встановлено, що вогнепальне кульове поранення грудної клітини з пошкодженням легені, яке призвело до смерті [PERSON] дійсно пов`язане з виконанням обов`язків військової служби. Як вбачається з витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) №74 від 09.04.2014 року майора [PERSON] старшого помічника начальника оперативного відділення, який загинув [INFO] в результаті вогнепального кульового поранення грудної клітки з пошкодженням легені, 08.04.2014 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Відповідно до рішення рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28.08.2018 року у цивільній справі № 487/3391/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку, та набрало законної сили, встановлено факт загибелі [PERSON] , [INFO] , 06.04.2014 року при виконанні обов`язку військової служби в смт. Новофедорівка Сакського району, Автономної Республіки Крим, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна. За правилом ч.4 ст.82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, суд, виходячи з встановленого рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28.08.2018 року у цивільній справі № 487/3391/18 юридичного факту, робить висновок, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого [PERSON] та її дітям завдано моральної шкоди, через загибель її чоловіка та батька її дітей, є Російська Федерація. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Як загальновідомо, у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року №337-VIII, зазначені події розвивались за таким сценарієм: Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. 27.02.2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» [PERSON] у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також положення Будапештського меморандуму, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 01.03.2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. 03.03.2014 року Державна прикордонна служба України повідомила про те, що протягом останніх діб спостерігаються чисельні випадки прибуття до Автономної Республіки Крим підрозділів Збройних сил Російської Федерації з порушенням міжнародних норм та угод. Так, 28.02.2014 року зафіксовано порушення повітряного простору держави України 10 бойовими гвинтокрилами Російської Федерації. Крім того, на аеродром "Гвардійський", всупереч забороні начальника гарнізону вказаного аеродрому, прибуло 8 військово-транспортних літаків Збройних сил Російської Федерації ІЛ-76. Також повідомляється, що 01.03-02.03.2018 року у порт Севастополя зайшли десантні кораблі Балтійського флоту Російської Федерації «Калінінград», «Мінськ», «Георгій Победоносєц» та Північного флоту «Оленігорський Горняк». Міжнародною розвідувальною спільнотою «InformNapalm» зафіксовано, що операцію щодо окупації Криму виконували військовослужбовці Збройних Сил Російської Федерації з різних областей Росії. Зокрема, 15 окрема мотострілкова бригада Збройних сил РФ з місцем дислокації в Самарській області у 2014 році виконувала воєнні операції щодо окупації Криму, за що її особовий склад був нагороджений 4 медалями "За повернення Криму". Непоодинокими були блокування українських військових та прикордонних пунктів пропуску в Криму. Зокрема, Державна прикордонна служба України повідомила про блокування російськими військовослужбовцями українських прикордонників для того, щоб російська військова техніка могла вільно проходити на півострів. Крім того, повідомляється, що техніка та матеріальні засоби доставлялись десантними кораблями Чорноморського плоту Росії. Як приклад, у період з 28.02.2014 року в бухті «Казача» з двох кораблів вивантажили спочатку 18 вантажних автомобілів «Урал», а згодом - 17 автомобілів «Камаз» та один бронетранспортер. Міжнародно-правовий аналіз подій у Криму 2014 р. доводить, що Російська Федерація не отримала суверенітет над півостровом відповідно до жодного із передбачених міжнародним правом способів набуття території. Натомість, відбулась військова окупація Автономної Республіки Крим та м. Севастополь. При цьому, Росією порушено практично усі обов`язки держав, передбачені принципом територіальної цілісності та її ж міжнародно-правові зобов`язання, зокрема, за Статутом ООН, Гельсінським заключним актом НБСЄ, ст. 5 Угоди про створення Співдружності Незалежних Держав 1991 р., п. 2 Будапештського меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 р., ст. 2 Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною та Російською Федерацією 1997 p., Договором про україно-російський державний кордон 2003 р. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Згідно статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII від 15.04.2014 року Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20.02.2014 року. Цей Закон визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. З метою правової протидії агресору Верховною Радою України також прийнято Закон України "Про санкції" від 14.08.2014 року №1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Операції. На виконання зазначеного Закону Кабінетом Міністрів України видано розпорядження від 11.09.2014 року №829-р "Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів" саме у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації. Преамбулою Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року № 2268-VІІІ визначено ставлення міжнародного співтовариства на незаконну окупацію та анексію Автономної Республіки Крим Російською Федерацією. Так, представники Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО. Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУAM, національних парламентів держав світу не визнають тимчасову окупацію Російською Федерацією частини території України та підтверджують невіддільне суверенне право України на відновлення і збереження її територіальної цілісності в межах міжнародно визнаного державного кордону, включаючи територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Зазначають, що дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, закладені, зокрема, в Європейській конвенції, в Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року та в Загальній декларації прав людини від 10.12.1948 року. За змістом абзацу 2 постанови Верховної ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками незаконних квазідержавних територіальних утворень "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04.02.2015 року №145-VIII, з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незазежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки". Резолюція Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15.01.2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджує агресивну та експансіоністську політику Росії, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права. Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" №2067 від 25.06.2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін "окупований" по відношенню до Автономної Республіки Крим та м. Севастополь. Резолюцією Генеральної асамблеї ООН віл 19.12.2016 року підтримано резолюцію Третього комітету Генеральної Асамблеї ООН "Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь (Україна)" та визнано Російську Федерацію державою - окупантом. 31.10.2017 року Третім комітетом (фокусується на тематиці прав людини) Генеральної Асамблеї ООН була ухвалена резолюція "Положение в области прав человека в Автономной Республике Крым и городе Севастополе, Украина" відповідно до якої Російська Федерація вважається державою - окупантом. 19.12.2017 року Генеральна асамблея ООН схвалила оновлену резолюцією про стан дотримання прав людини в окупованому Росією Криму, яка підтверджує, що між Україною і Росією існує міжнародний збройний конфлікт. Разом з тим, у документі засуджується ретроактивне застосування Російською Федерацією власних законів на окупованій території, примусове автоматичне присвоєння кримчанам російського громадянства та відсутність доступу до Криму для Моніторингової Місії ООН з прав людини в Україні. Також резолюція вимагає від Російської Федерації «повністю і негайно» виконати проміжне рішення Міжнародного суду ООН від 19.04.2017 року у справі "Україна проти Російської Федерації" щодо відновлення громадян України на півострові і закликає російську окупаційну владу забезпечити освітній процес українською та кримськотатарською мовами, утриматись від збереження або накладання нових обмежень на можливості кримськотатарської спільноти зберігати свої представницькі інституції, включаючи Меджліс кримськотатарського народу. Крім цього, Гаазький трибунал визнав, що ситуація на території Криму та Севастополя -є рівнозначною міжнародному збройному конфлікту між Україною та РФ. Це вказано в щорічному звіті попереднього розслідування прокурора Міжнародного кримінального суду [PERSON] від 14.11.2016 року. Судом також визначено, що встановлення факту правомірності початкової інтервенції, яка мала наслідком за собою окупацію територій України, не є необхідним. Таким чином, даний міжнародний конфлікт може бути розслідуваний згідно норм Римського Статуту. Відповідно до щорічного звіту попереднього розслідування прокурора Міжнародного кримінального суду від 04.12.2017 року міжнародний збройний конфлікт між Україною і Російською Федерацією розпочався не пізніше 26.02.2014 року, коли Російська Федерація задіяла особовий склад своїх збройних сил для отримання контролю над частинами території України без згоди уряду України. У звіті йдеться про утиски кримських татар, насильницьке переміщення 179 заарештованих осіб на територію РФ, примусову мобілізацію на військову службу жителів Криму, зникнення і вбивства, жорстоке поводження, порушення права на справедливе судочинство, захоплення майна. Також вказується, що право міжнародних збройних конфліктів можна застосувати і після 18.03.2014 року в тій мірі, в якій ситуація на території Криму і Севастополя буде рівнозначна триваючому стану окупації. Згідно з ч.3 ст.82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не потребують доказування, згідно приписам ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Статтею 12 ЦПК України передбачено,що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків,передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. 01.01.2016 року Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) оприлюднив «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди fhttp://www.echr.coe.int/Documents/PD satisfaction claims ENG.pdf). Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі ст.ст. 1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Право на життя передбачене Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ІУ Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975р., договори укладені між Україною та Росією в т.ч. про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст..2 Статуту ООН. В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької [PERSON] (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька [PERSON] зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 180 000,00 Євро, позивачем доведено, що внаслідок втрати чоловіка та батька [PERSON] , який загинув в результаті військової агресії Російської Федерації проти України, позивач [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] , відчувають безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, що не дає їм можливості нормально спілкуватись з оточуючими, діти дуже важко переживають втрату батька та перебувають у постійному стресі. Отже, враховуючи вищевказане, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачкою спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно нього. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену [PERSON] та її дітям моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької [PERSON] (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька [PERSON] має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 Євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих [PERSON] та її дітям: [PERSON] та [PERSON] моральних страждань, істотних порушень їх конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які вони відчувають роками через загибель [PERSON] , суд вважає достатнім розмір компенсації за заподіяну їм моральну шкоду у сумі 5 742 630,18 грн, що на день подання позову до суду за офіційним курсом НБУ складає 180 000,00 Євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Крім того, в Постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету російської федерації у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором КЦС ВС дійшов висновку, що як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду, позивачка довела, що внаслідок порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні вона та її діти зазнають душевний біль, безперервні страждання через втрату чоловіка та батька впродовж останніх років, що є підставою для задоволення її вимог у повному обсязі та справедливою компенсацією моральної шкоди з Російської Федерації на користь позивачів. На підставі викладеного і ст. 55 Конституції України, п. 3 ст. 2 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права 1966 року, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року № 1207-УІІ, Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року № 2268-УІІ, статей 2, 11, 16, 23, 1168 ЦК України,

Outcome: approved