Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-19 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви. Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому зазначає, що [INFO] між ними зареєстровано шлюб, який 18 травня 2021 року був розірваний. Неповнолітніх дітей не мають. За час перебування у шлюбі у травні 2010 року подружжям було придбано майно, яке позивач вважає спільною власністю подружжя, а саме: легковий автомобіль «ЗАЗ Lanos 1.6i», 2009 рік випуску, тип ТЗ загальний легковий універсал, об`єм двигуна 1598 куб.см, зареєстрований на ім`я відповідача, ідентифікаційний номер автомобіля (VIN) [NUMBER] . Автомобілем після розірвання шлюбу користувався відповідач та 13 серпня 2021 року відчужив без її згоди. Просить стягнути з відповідача 1/2 частину вартості спірного автомобіля у розмірі 69\~241,13 грн. Процесуальні дії у справі. 02 жовтня 2023 року позовна заява надійшла до Широківського районного суду Дніпропетровської області. 05 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі. 15 січня 2024 року головуючим суддею заявлено самовідвід. На підставі розпорядження №259 Широківського районного суду Дніпропетровської області справу передано до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 лютого 2024 року дана цивільна справа надійшла в провадження судді Попова В.В. 27 лютого 2024 року судом отримано інформацію стосовно сторін щодо їх зареєстрованого місця проживання. 01 березня 2024 року справу прийнято до розгляду та витребувано докази. 16 квітня 2024 року закрито підготовче провадження. Справу призначено до судового розгляду по суті. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Сторони та їх представники в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача надала заяву про розгляд справи без її та відповідача участі, просить відмовити у задоволенні позовних вимог, надала відзив, де зазначає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. 29 січня 2010 року між ПРАТ «ІНГЗК» та відповідачем і його матір`ю [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . На картковий рахунок відповідача покупцем було перераховано 100\~000,00 грн. За вказані кошти 14 травня 2010 року відповідачем було придбано спірний транспортний засіб. Отже вказаний транспортний засіб є його особистою приватною власністю. Просить відмовити у позові та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 5\~000,00 грн. Також надала\~письмові пояснення, відповідно до яких вважає суму вартості автомобіля завищеною, оскільки з моменту купівлі автомобіля пройшло десять років. Представник позивача надала письмові пояснення, відповідно до яких 29 січня 2010 року ВАТ «ІНГЗК» купує у [PERSON] частку квартири, проте відповідачем не додано доказів, що на рахунок [PERSON] від покупця надійшли кошти від продажу. Також не надано доказів перерахування відповідачем на рахунок продавця АТ «Українська автомобільна корпорація» вартості спірного автомобіля у розмірі 70\~956,00 грн. Вважає, що відповідачем презумпція спільності права власності подружжя на автомобіль не спростована. Посилання, що договір купівлі-продажу частки квартири, належної відповідачу на праві власності був укладений за три тижні до укладення договору, на підставі якого [PERSON] набув право власності на спірний автомобіль не є достатнім фактом сплати відповідачем особистих коштів за придбаний автомобіль у шлюбі. Просить позов задовольнити та стягнути понесені позивачем судові витрати. Фактичні обставини, встановлені судом. 14 серпня 1993 року сторони зареєстрували шлюб, який 18 травня 2021 року розірвано. Як видно із договору купівлі-продажу від 29 січня 2010 року, ПРАТ «ІНГЗК» здійснило купівлю частки квартири [ADDRESS] , власником якої є відповідач та п.2.1 Договору передбачено, що оплата у сумі 100\~000,00 грн сплачується продавцеві протягом 30 календарних днів шляхом перерахування на картковий рахунок. 22 лютого 2010 року між АТ «Українська Автомобільна Корпорація» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу автомобіля №114108-0043, а саме [PERSON] набув права власності на автомобіль «ЗАЗ Lanos 1.6i», 2009 року виготовлення, об`єм двигуна 1598 куб.см, ідентифікаційний номер кузова (VIN) [NUMBER] . Вартість автомобіля склала 70\~956,00 грн. Відповідно до довідки ТМЦ МВС №1243 від 02 лютого 2024 року автомобіль «ЗАЗ Lanos 1.6i», 2009 року виготовлення, об`єм двигуна 1598 куб.см, ідентифікаційний номер кузова (VIN) [NUMBER] 26 жовтня 2017 року був зареєстрований на іншу фізичну особу. Станом на 08 травня 2023 року вартість легкового автомобіля «ЗАЗ Lanos 1.6i», 2009 року виготовлення, об`єм двигуна 1598 куб.см, ідентифікаційний номер кузова (VIN) [NUMBER] складає 118\~482,26 грн, що підтверджується висновком експерта від 11 травня 2023 року. Зміст спірних правовідносин. Викладеними обставинами відповідають правовідносини, які виникають із рівних прав подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц. Згідно з частиною першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення положень частини першої статті 57 СК України свідчить, що придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося\~виключно за особисті кошти одного з подружжя. Така позиція викладена в Постанові Верховного суду від 06 вересня 2023 року у справі №524/2518/20. Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке саме положення містить і\~стаття 368 ЦК України. У частині першій\~статті 61 СК України\~передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Отже,\~стаття 60 СК України,\~стаття 368 ЦК України\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 також зазначив, що в законодавстві передбачена презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в інших постановах, зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17,\~ у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі №646/6271/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, від 10 червня 2020 року у справі №454/2786/17-ц, від 08 травня 2024 року у справі №450/3740/21. Судова практика з вирішення зазначених питань є усталеною. Висновок суду. На підставі ст. ст.\~12,\~13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках,\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що спірне рухоме майно автомобіль «ЗАЗ Lanos 1.6i», 2009 року виготовлення, об`єм двигуна 1598 куб.см, ідентифікаційний номер кузова (VIN) [NUMBER] був придбаний [PERSON] в період шлюбу із позивачем. Відповідач не надав належних і допустимих доказів придбання спірного рухомого майна виключно за особисті кошти. Факт отримання коштів від продажу частки квартири, яка була особистою власністю відповідача та придбання спірного автомобіля саме за ці кошти не підтверджено письмовими доказами. Також, твердження представника відповідача, що сума вартості спірного автомобіля є завищеною, спростовується висновком транспортно-товарознавчого дослідження №72/23 від 11 травня 2023 року та узгоджується з позицією Верховного Суду від 11\~вересня 2019\~року у справі №756/12009/15,де зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.Відповідачем не було заявлено клопотань про призначення експертизи для визначення вартості спірного майна. Проаналізувавши всі докази у справі в їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч.1 ст. 263 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат. Згідно з вимогами ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір та судові витрати у виді вартості транспортно-товарознавчого дослідження. На підставі викладеного та

Outcome: approved