Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-15 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач [PERSON] звернулася у Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області з позовною заявою, з урахуванням уточнень, котрі були подані 08.05.2024 та 10.05.2024, просить ухвалити рішення про визнання недійсним усиновлення [PERSON] , [INFO] , громадянином України, дитини - [PERSON] , [INFO] , яке було здійснено на підставі рішення Місцевого Дрогобицького міського суду Львівської області від 18.03.2003 року по справі № 2-1155-03 про усиновлення, одночасно внести зміни до актового запису № 971 від 04.11.1986 року, складеного Відділом реєстрації актів громадянського стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області Україна, про народження [PERSON] , [INFO] , а саме: виключити з актового запису відомості про [PERSON] , як батька дитини; також просить визнати недійсним усиновлення [PERSON] , [INFO] , громадянином України, дитини - [PERSON] , [INFO] , яке було здійснено на підставі рішення Місцевого Дрогобицького міського суду Львівської області від 18.03.2003 року по справі № 2-1155-03 про усиновлення, одночасно внести зміни до актового запису № 970 від 04.11.1986 року, складеного Відділом реєстрації актів громадянського стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області Україна, про народження [PERSON] , [INFO] , а саме: виключити з актового запису відомості про [PERSON] , як батька дитини, залишивши прізвище дитини « [PERSON] », а по батькові - « [PERSON] ». Позов обґрунтовано тим, що 23.11.2002 позивач уклала шлюб із відповідачем, сім`я (батьки та рідна сестра) якого проживали у Німеччині з 2001 року за програмою виїзду етнічних німців, оскільки, дід Відповідача був німцем за національністю. Рішенням Місцевого Дрогобицького міського суду Львівської області від 18 березня 2003 року по справі № 2-1155-03 про усиновлення вирішено дозволити [PERSON] усиновити двох синів позивача від першого шлюбу - [PERSON] та [PERSON] , водночас в їхніх актових записах про народження присуджено записати батьком [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] , змінивши прізвища дітей із « [PERSON] » на « [PERSON] », а по батькові - з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Головною метою усиновлення відповідачем синів позивача було те, що вони із відповідачем разом планували виїжджати на постійне проживання до Німеччини, а тому було необхідно, щоб не було розбіжностей у прізвищах та по батькові у Позивачки, відповідача та синів позивача. Однак, із виїздом до Німеччини у позивача та відповідача не склалося, а відповідач почав проживати окремо від останньої та її дітей з кінця 2003 року, окрім чого, познайомився з іншою жінкою, Сафаровою Меглікою Мегеммедалі гизи, з якою вони проживали у цивільному шлюбі (у якому народилося двоє дітей), а згодом і зареєстрували офіційний шлюб. 16.03.2007 позивач із відповідачем офіційно розірвали шлюб. Таким чином, відповідач фіктивно усиновив дітей позивач лише з метою виїзду в іншу країну, не розуміючи юридичних наслідків усиновлення, та не бажаючи в подальшому проживати з ними однією сім`єю, так як після втрати можливості переїхати в Німеччину, завів іншу сім`ю. У зв`язку з вищевикладеним, вважає, що є вагомі підстави для визнання усиновлення недійсним. Відповідач у запропонований судом строк та порядку відзиву на позовну заяву про визнання недійсним усиновлення не подав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради у судове засідання не з`явилась, не повідомила суд про причини своєї неявки, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи в судовому засіданні. Заяви та клопотання учасників справи. 23.04.2024 через канцелярію суду із встановленням особи надійшло клопотання від представника позивачів - адвоката Коцана Р.М. про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданню по справі 442/387/24. 10.05.2024 через канцелярію суду із встановленням особи від начальника Дрогобицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшов лист про розгляд справи по суті у їх відсутності. У цій заяві також зазначила, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. Покладається на думку суду. 15.05.2024 через канцелярію суду із встановленням особи надійшла заява від представника позивачів - адвоката Коцана Р.М. про розгляд справи по суті у їх відсутності. У цій заяві також зазначив, що просить позовні вимоги задовольнити, та вони не заперечують проти постановлення заочного рішення. Інших заяв чи клопотань від учасників цієї справи до суду не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Коваля Р.Г. від 02.04.2024, після отримання судом інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, який у позові не має статусу підприємця, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання щодо розгляду справи по суті призначено на 23.04.2024 о 09 год. 30 хв.. Розгляд справи відкладено на 16.05.2024 о 09 год. 30 хв.. Учасники справи належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час судового засідання по їх справі, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надавши відзив і позивачі не заперечували проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. 16.05.2024 судом було ухвалено проводити розгляд справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із оцінкою відповідних доказів. Так, судом встановлено, що у позивача - [PERSON] , [INFO] , від першого шлюбу, а саме із [PERSON] , народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження, серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно. Біологічний батько її дітей помер. 23.11.2002 позивач [PERSON] уклала шлюб із відповідачем, що стверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER] , яке видане 23.11.2002 року відділом РАГСУ Дрогобицького РУЮ Львівської області. Сім`я (батьки та рідна сестра) відповідача [PERSON] проживали у Німеччині з 2001 року за програмою виїзду етнічних німців, оскільки, дід відповідача був німцем за національністю. Рішенням Місцевого Дрогобицького міського суду Львівської області від 18 березня 2003 року по справі № 2-1155-03 про усиновлення вирішено дозволити [PERSON] усиновити двох синів позивача від першого шлюбу - [PERSON] та [PERSON] , водночас в їхніх актових записах про народження присуджено записати батьком [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] , змінивши прізвища дітей із « [PERSON] » на « [PERSON] », а по батькові - з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Головною метою усиновлення відповідачем синів позивачки було те, що вони із відповідачем разом планували виїжджати на постійне проживання до Німеччини, а тому було необхідно, щоб не було розбіжностей у прізвищах та по батькові у позивачки, відповідача та синів позивачки. Однак, із виїздом до Німеччини у позивачки та відповідача не склалося, а відповідач почав проживати окремо від останньої та її дітей з кінця 2003 року, окрім чого, познайомився з іншою жінкою, Сафаровою Меглікою Мегеммедалі гизи, з якою вони проживали у цивільному шлюбі (у якому народилося двоє дітей), а згодом і зареєстрували офіційний шлюб. 22.02.2007 року позивачка із відповідачем офіційно розірвали шлюб, що стверджується копією рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. Відповідач фіктивно усиновив дітей позивачки лише з метою виїзду в іншу країну, не розуміючи юридичних наслідків усиновлення, та не бажаючи в подальшому проживати з ними однією ім`єю, так як після втрати можливості переїхати в Німеччину, завів іншу сім`ю. Норми права та роз`яснення, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення, та мотиви їх застосування. Як вбачається із ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Конвенцією ООН про права дитини встановлено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Нормами ст. 232 СК України визначено, що з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. Відповідно до частин першої-четвертої, шостої, сьомої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарання, які принижують людську гідність дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція), органи державної влади не можуть втручатись у здійснення права на повагу до приватного і сімейного життя, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 цієї статті, а також не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення такої цілі чи цілей. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (пункт 43 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 травня 2010 року у справі «Курочкін проти України»). Словосполучення «згідно із законом» у пункті 2 статті 8 Конвенції вимагає передусім, щоб відповідний захід був певним чином передбачений національним законодавством; він також стосується якості відповідного закону і вимагає його відповідності принципу верховенства права та допустимості відповідній особі, яка, зокрема, має бути здатною передбачити його наслідки для себе. Відповідно до ч. 5 ст. 236 СК України якщо одним із подружжя усиновлена дитина другого з подружжя, усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що на момент усиновлення другий із подружжя не мав наміру продовжувати з ним шлюбні відносини. Частина 2 ст. 236 СК України передбачає, що усиновлення визнається недійсним за рішенням суду, якщо усиновлювач не бажав настання прав та обов`язків, які виникають у результаті усиновлення (фіктивне усиновлення). Відповідно до ч. 1 ст. 238 СК України, усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Із аналізу наведених вище норм як міжнародного так і чинного законодавства України вбачається, що останнє в першу чергу захищає права та інтереси дитини, в тому числі і право дитини на проживання в сім`ї, її матеріальне та духовне забезпечення. Усиновлення дитини породжує за собою відповідні наслідки у вигляді взаємних прав та обов`язків, які виникають між усиновлювачем та усиновленим. Держава може втручатися у вказані відносини, лише в рамках та межах визначених законом та тільки з метою захисту прав в першу чергу дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей (переглянута) від 27 листопада 2008 року, ратифікованої Верховною Радою України 15 лютого 2011 року, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Пунктом п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, визначено, що усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 239 СК України, у разі скасування усиновлення припиняються на майбутнє права та обов`язки, що виникли у зв`язку з усиновленням між дитиною та усиновлювачем і його родичами. У разі скасування усиновлення відновлюються права та обов`язки між дитиною та її батьками, іншими родичами за походженням. У разі сканування усиновлення дитина передається за бажанням батьків або інших родичів їм, а якщо це неможливо, - вона передається на опікування органові опіки та піклування. Згідно із ч. 5 ст. 239 СК України , у разі скасування усиновлення дитина має право на збереження прізвища, імені та по-батькові, які вона одержала у зв`язку з усиновленням. За бажанням дитини їй присвоюється прізвище, ім`я, по-батькові, які вона мала до усиновлення. Статтею 241 СК України визначено, що після набрання чинності рішенням суду, про визнання усиновлення недійсним або скасування усиновлення суд у місячний строк зобов`язаний надіслати копію рішення до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Орган державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про скасування усиновлення або визнання його недійсним вносить відповідні зміни до актового запису про народження дитини. Відповідно до п.18 Порядку провадження діяльності з усиновленням та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2008 року № 905, у разі скасування усиновлення дитина поновлюється на місцевому, регіональному та централізованому обліку. Висновок суду за результатами розгляду справи. Із аналізу наведених вище норм як міжнародного так і чинного законодавства України вбачається, що останнє в першу чергу захищає права та інтереси дитини, в тому числі і право дитини на проживання в сім`ї, її матеріальне та духовне забезпечення. Враховуючи, що головною метою усиновлення відповідачем синів позивача було те, що вони із відповідачем разом планували виїжджати на постійне проживання до Німеччини, а тому було необхідно, щоб не було розбіжностей у прізвищах та по батькові у позивачки, відповідача та синів позивача. Однак, із виїздом до Німеччини у позивача та відповідача не склалося, а відповідач почав проживати окремо від останньої та її дітей з кінця 2003 року, окрім чого, познайомився з іншою жінкою, Сафаровою Меглікою Мегеммедалі гизи, з якою вони проживали у цивільному шлюбі (у якому народилося двоє дітей), а згодом і зареєстрували офіційний шлюб. 16.03.2007 позивач із відповідачем офіційно розірвали шлюб. Таким чином, відповідач фіктивно усиновив дітей позивач лише з метою виїзду в іншу країну, не розуміючи юридичних наслідків усиновлення, та не бажаючи в подальшому проживати з ними однією сім`єю, так як після втрати можливості переїхати в Німеччину, завів іншу сім`ю. відповідач фіктивно усиновив дітей позивач лише з метою виїзду в іншу країну, не розуміючи юридичних наслідків усиновлення, та не бажаючи в подальшому проживати з ними однією сім`єю, так як після втрати можливості переїхати в Німеччину, завів іншу сім`ю. У зв`язку з вищевикладеним, є вагомі підстави для визнання усиновлення недійсним. Щодо розподілу судових витрат у справі. Розподіл судових витрат у справі, котрі полягають у сплаті позивачем судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою немайнового характеру у розмірі 1211 грн. 20 коп. і підтверджуються квитанцією слід стягнути із відповідача. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду та оплати вартості послуг за оформлення позовної заяви, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved