Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-08 00:00:00

05.10.2021 позивач [PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним правочину, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії, у якому просить суд: - визнати недійсним правочин за кредитним зобов`язанням [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), що виник на підставі несанкціонованої фінансової операції (транзакції) по переказу з карткового рахунку [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] № [NUMBER] , відкритого в АТ «Універсал банк» (код ЄДРПОУ: 21133352) грошових коштів у сумі 25 404,41 грн. від 05.05.2021; - застосувати наслідки недійсності правочину шляхом скасування відсотків, неустойки, комісії та інших платежів, нарахованих Акціонерним товариством «Універсал банк» (код ЄДРПОУ 21133352) за оскаржуваним [PERSON] правочином, що виник на підставі несанкціонованої фінансової операції (транзакції) щодо переказу 05.05.2021 коштів у сумі 25 404,41 грн. з кредитної картки [PERSON] рахунок № [NUMBER] ; - стягнути з Акціонерного товариства «Універсал банк» (код ЄДРПОУ 21133352) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) списані банком відсотки за користування кредитним лімітом по картці рахунок № [NUMBER] у сумі 2 959,80 грн.; - зобов`язати Акціонерне товариство «Універсал банк» (код ЄДРПОУ 21133352) подати відомості до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» про відсутність заборгованості по кредитному договору від 18.11.2019. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним правочину, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, 18.11.2019 позивачем було заповнено та підписано Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг та відкрито рахунок № [NUMBER] у банку відповідача. Позивач зазначає, що 05.05.2021 з її карткового рахунку (monobank) № [NUMBER] було перераховано кредитний ліміт у розмірі 25 000 грн. та особисті кошти позивача у розмірі 404,41 грн., що разом становить 25 404,41 грн. Відповідно до виписки руху коштів по картці від 29.09.2021, у інформації про деталі операції вказано наступного отримувача або призначення платежу: хВіll*skinsup5(Р2Р). У день здійснення оспорюваної транзакції (05.05.2021) по рахунку позивачки, нею особисто здійснено дзвінок на гарячу лінію monobank (АТ «Універсал банк») та повідомлено про здійснення транзакції, яка нею особисто не виконувалась та не підтверджувалась, при цьому працівника банку повідомлено про можливі шахрайські дії з кредитною карткою позивачки. Повідомлена позивачем інформація була прийнята та зафіксована працівником банку відповідача. 07.05.2021 позивачка звернулася до Солом`янського управління Національної поліції у м. Києві з заявою про вчинення злочину, яку зареєстровано в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 23647. 24.05.2021 за результатами опрацювання заяви позивачки, відділ дізнання Солом`янського управління поліції приєднав заяву позивачки до матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021105090000973 за попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України за фактом здійснення шахрайських дій в мережі Інтернет невстановленою особою, де позивачку визнано потерпілою. 06.06.2021 позивачкою додатково направлено письмове повідомлення до АТ «Універсал банк» про здійснення шахрайських дій з її кредитною карткою. 07.06.2021 позивачем отримано відповідь на її звернення від АТ «Універсал банк» № 41846, у якому йдеться про те, що вона має внести суму заборгованості протягом 3- х місяців з моменту вчинення шахрайських дій, а Банк може переглянути нараховані відсотки. 01.07.2021 з карткового рахунку позивача (monobank) № [NUMBER] було списано відсотки у сумі 1 428,38 грн. за користування кредитом, який фактично взятий третіми особами без відому позивача внаслідок злочинних дій третіх осіб. 01.08.2021 з карткового рахунку Позивача (monobank) № [NUMBER] було списано відсотки за липень у сумі 763,53 грн. 01.09.2021 з карткового рахунку Позивача (monobank) № [NUMBER] було списано відсотки за серпень у сумі 767,89 грн. Разом за період з 01.07.2021 по 01.09.2021 включно з рахунку позивача списано кошти за користування кредитним лімітом у сумі 2 959,80 грн. 22.09.2021 позивачем направлено відповідачу Заяву з проханням анулювати операцію зі списання кредитного ліміту та особистих коштів у сумі 25 404,41 грн. з рахунку позивача; зупинити нарахування та списання відсотків за користування кредитним лімітом по рахунку позивача; повернути незаконно списану з рахунку позивача суму списаних відсотків. 23.09.2021 на електронну адресу позивача надійшов Лист No QEVR-20210923- 14793642 від 23.09.2021 зі змісту якого слідує, що Банк може переглянути нараховані відсотки, якщо Клієнт вносить суму заборгованості протягом 3-х місяців з моменту вчинення шахрайських дій. Якщо клієнт не погашає заборгованість за вказаний термін, у Банку немає підстав для перерахунку нарахованих відсотків. Тобто фактично відповідач відмовив задовольняти заяву позивача у порядку досудового врегулювання спору. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними, з огляду на наступне. Так, щодо дій банку, то вони є неправомірними, так як банк, отримавши від позивача повідомлення щодо несанкціонованої транзакції, що нею не вчинялись, зобов`язаний був призупинити завершення оспорюваної транзакцій (операцій) та відновити залишок коштів до того стану, який він був перед виконанням несанкціонованих (незаконних) операцій. Будь-яких перешкод у банку для зупинення даних несанкціонованих транзакцій та повернення коштів на картку не було. Тим паче, що згідно Закону, Держатель карти, Емітент, Еквайр мають право на опротестування переказу та зупинення переказу аж до 90 днів з дня його вчинення, чого банком здійснено не було. При цьому, відповідача тричі (перший раз в день здійснення оспорюваної транзакції 05.05.2021) було своєчасно та належним чином повідомлено про вчинення шахрайських дій з карткою позивача, натомість відповідачем, всупереч вимогам чинного законодавства не вжито відповідних заходів, що зобов`язана здійснити фінансова установа у разі повідомлення клієнта про здійснення шахрайських дій з його банківським рахунком. Таким чином, нарахування та списання відповідачем будь-яких відсотків за користування кредитним лімітом по картковому рахунку позивача третьою особою та його переказ з картки позивачки на рахунок невстановленої особи вважається незаконним, оскільки позивачка самостійно не подавала жодних заявок 05.05.2021 на збільшення чи встановлення кредитного ліміту по картці у сумі 25 000 грн., не здійснювала та не підтверджувала особисто транзакцію від 05.05.2021. Більше того, позивачці достеменно невідомо дати встановлення кредитного ліміту у сумі 25 000 грн. по її банківському рахунку [NUMBER] . Позивач вказує на те, що відповідно до відомостей з кредитної історії [PERSON] актульних станом на 10.09.2021 станом на березень-квітень 2021 року сума кредитного ліміту позивача становила 0 грн. Згідно з інформацією наданою самим відповідачем (кредитором) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Бюро Кредитних Історій» кредитний ліміт у сумі 25 000 грн. на ім`я позивачки встановлено саме з травня 2021 року. На момент здійснення оспорюваного правочину діяла редакція «Умов і правила обслуговування в AT «УНІВЕРСАЛ БАНК» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank | Universal Bank» затверджена Протоколом Правління №13 від 07.04.2021. Відповідно до ч.2 п. 11 ст. 1 розділу IV Умов обслуговування Банк на платній основі надає Клієнту Кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії (кредитний ліміт) на споживчі цілі на умовах, передбачених Умовами і правилами обслуговування в AT «УНІВЕРСАЛ БАНК» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank | Universal Bank, Заявою Клієнта та Кредитним договором. Кредитний договір - договір, за яким Банк зобов`язується надати Кредит на умовах Заяви та Умов і правил обслуговування в AT «УНІВЕРСАЛ БАНК» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank | Universal Bank у вигляді непоновлювальної кредитної лінії (кредитний ліміт), а Клієнт зобов`язується повернути Кредит та сплатити Комісію за надання фінансового інструменту та проценти. Кредитний договір складається з Заяви Клієнта, Умов і правил обслуговування в AT «УНІВЕРСАЛ БАНК» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank | Universal Bank, Тарифів, Таблиці обчислення вартості кредиту, Паспорту споживчого кредиту. Примірник Кредитного договору Клієнт отримує у Мобільному додатку. При цьому, як вказує позивач, у її особистому кабінеті у мобільному додатку monobank відсутній примірник кредитного договору з відповідачем на суму 25 000 грн. Відповідно до ч.3 п. 11 ст. 1 розділу IV Умов обслуговування сторони погодили, що Клієнт підписує Заяву шляхом накладання електронного підпису в Мобільному додатку. Банк, акцептуючи Заяву Клієнта, шляхом її підписання із використанням КЕП, підписує Кредитний договір. Датою укладення Кредитного договору є дата, зазначена в Заяві. При цьому, позивачка посилається, що вона власноруч (самостійно) 05 травня 2021 року не акцептувала та не підписувала жодних заяв, не підписувала Кредитний договір та інші його додатки власним електронним підписом, не ознайомлювалась з умовами кредитування тощо, а головне не ініціювала та не підтверджувала транзакцію від 05.05.2021 про переказ коштів у сумі 25 404,41 грн. Позивачка самостійно не вчиняла будь-яких розпоряджень на списання грошових коштів у сумі 25 404, 41 грн. зі свого рахунку шляхом подання платіжних доручень до AT «Універсал банк» ні в письмовому, ні в електронному вигляді з використанням електронної системи «monobank», або у будь- який інший спосіб. Крім того, вказує, що вона не здійснювала будь-яких дій, що могли б призвести до заволодіння третіми особами її логіном, паролем чи іншою інформацією в мобільному додатку «monobank» або паролем від її кредитної карки «monobank», не надавала третім особам жодної інформації, що могла б посприяти використанню її особистого банківського кабінету в додатку «monobank», не повідомляла свої особисті данні стосовно зазначеної платіжної картки жодній особі та не залишала її у вільному доступі, як в електронному, так і в іншому вигляді. Послуги «Розстрочка», «Покупка частинами» або «Стартовий кредит» тощо у мобільному додатку відповідача 05.05.2021 не замовляла та не підписувала жодних Заяв та/або Кредитного договору. З огляду на викладене, позивач вважає, що наявні всі підстави для визнання правочину - транзакції по переказу грошових коштів у сумі 25 404,41 грн. від 05.05.2021 недійсним, оскільки банком було допущено вказане порушення, яке за своєю суттю є істотним. 07.05.2021 позивач звернулася до Солом`янського управління Національної поліції у м. Києві з заявою про вчинення злочину, яку зареєстровано в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 23647. 24.05.2021 за результатами опрацювання заяви позивачки, відділ дізнання Солом`янського управління поліції приєднав заяву позивачки до матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021105090000973 з попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, де позивачку визнано потерпілою. Досудове розслідування за відкритим кримінальним провадженням триває. Враховуючи викладене, позивач вважає, що відповідач самовільно та незаконно здійснює нараховування відсотків та щомісячних платежів за користування кредитним лімітом, який позивачка фактично не використовувала. Так, за період з 05.05.2021 по 29.09.2021 з рахунку позивача відповідачем незаконно було списано відсотки за користування кредитним лімітом загальною сумою 2 959,80 грн., що підтверджується випискою руху коштів по картці від 29.09.2021. Таким чином, позивач звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним правочину, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії, за захистом своїх прав та законних інтересів. З викладених підстав позивач просить задовольнити позов. 06.10.2021 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. 27.10.2021 до суду з Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування осіб Солом`янської РДА надійшла інформація № 72536523 про реєстрацію місця проживання особи - позивача у справі [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою6 [ADDRESS] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29.10.2021, відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним правочину, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії. Визначено відповідачу/ам/ строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України. 06.03.2023 до суду від представника відповідача Акціонерного товариства «Універсал Банк» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти позовних вимог, з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість, недоведеність належними та допустимими доказами. У відзиві на позовну заяву представник АТ «Універсал банк», зокрема, вказав на те, що 18.11.2019 між позивачем і Банком було укладено Договір про надання банківських послуг «Monobank». Правовідносини, які наразі існують між сторонами щодо відкриття поточного рахунку, випуск платіжної картки, встановлення кредитного ліміту, надання у користування грошових коштів у межах кредитного ліміту, нарахування процентів за користування коштами, є наслідком вже укладеного сторонами по праві Договору про надання банківських послуг від 18.11.2019, який позивачем певний час виконувався, що само по собі є підтвердженням його укладення та прийняття всіх умов договору. На твердження позивача, що 05.05.2021 з її карткового рахунку № [NUMBER] було перераховано кредитний ліміт у розмірі 25 000,00 грн. та особисті кошти у розмірі 404,41 грн., що разом становить 25 404,41 грн., представник АТ «Універсал банк» вказав на те, що без належних доказів на підтвердження начебто протиправних дій, позивач стверджує, що 05.05.2021 треті особи, вірогідно шляхом вчинення шахрайських дій заволоділи її коштами, однак всупереч інституту доказування, не підтверджує дане твердження жодним належним та допустимим доказом та не доводить, що таке заволодіння відбулось не з вини самого позивача. При цьому, АТ «Універсал банк» виконував і виконує всі вимоги, встановлені Постановою НБУ №95, якою затверджено Положення, що визначає принципи забезпечення та управління інформаційною безпекою, які базуються на уведених в дію з 01.01.2017, національних стандартах України з питань інформаційної безпеки, та принципах забезпечення інформаційної безпеки і кіберзахисту, що притаманні міжнародній практиці. Впровадження Банком всіх зазначених систем захисту, в тому числі, використання вигаданого позивачем особисто ПІН-коду, унеможливлює вхід третіх осіб до мобільного додатку «Монобанк», і як наслідок здійснення транзакцій без знання такого ПІН-коду, що, в свою чергу, свідчить про розголошення саме позивачем своїх аутентифікаційних даних, в тому числі, ПІН-коду, а отже відсутня відповідальність Банку за подальші транзакції, вчинені з його використанням. З огляду на викладені обставини, представник АТ «Універсал Банк» просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Позивачем відповіді на відзив до суду подано не було. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [PERSON] є клієнтом АТ «Універсал банк». Так, 18.11.2019 позивачем було заповнено та підписано Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг та відкрито рахунок № [NUMBER] у банку відповідача. 05.05.2021 з карткового рахунку позивача (monobank) № [NUMBER] були списані грошові кошти, а саме: було перераховано кредитний ліміт у розмірі 25 000 грн. та особисті кошти позивача у розмірі 404,41 грн., що разом становить 25 404,41 грн. Вказане підтверджується випискою про рух коштів по картці. Відповідно до виписки руху коштів по картці від 29.09.2021, у інформації про деталі операції вказано наступного отримувача або призначення платежу: хВіll*skinsup5(Р2Р). Встановлено, що у день здійснення оспорюваної транзакції (05.05.2021 р.) по рахунку позивачки, нею особисто здійснено дзвінок на гарячу лінію monobank (АТ «Універсал банк») та повідомлено про здійснення транзакції, яка нею особисто не виконувалась та не підтверджувалась. Повідомлена позивачем інформація була прийнята та зафіксована працівником банку відповідача. Вказані обставини сторонами не оспорюються. При цьому, працівника банку повідомлено про можливі шахрайські дії з кредитною карткою позивачки. 07.05.2021 позивачка звернулася до Солом`янського управління Національної поліції у м. Києві з заявою про вчинення злочину, яку зареєстровано в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 23647. 24.05.2021 за результатами опрацювання заяви позивачки, відділ дізнання Солом`янського управління поліції приєднав заяву позивачки до матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021105090000973 за попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України за фактом здійснення шахрайських дій в мережі Інтернет невстановленою особою, де позивачку визнано потерпілою. 06.06.2021 позивачкою додатково направлено письмове повідомлення до АТ «Універсал банк» про здійснення шахрайських дій з її кредитною карткою. 07.06.2021 позивачем отримано відповідь на її звернення від АТ «Універсал банк» за № 41846, у якому йдеться про те, що вона має внести суму заборгованості протягом 3- х місяців з моменту вчинення шахрайських дій, а Банк може переглянути нараховані відсотки. 01.07.2021 з карткового рахунку позивача (monobank) № [NUMBER] було списано відсотки у сумі 1 428,38 грн. за користування кредитом, який фактично взятий третіми особами без відому позивача внаслідок злочинних дій третіх осіб. 01.08.2021 з карткового рахунку Позивача (monobank) № [NUMBER] було списано відсотки за липень у сумі 763,53 грн. 01.09.2021 з карткового рахунку Позивача (monobank) № [NUMBER] було списано відсотки за серпень у сумі 767,89 грн. Вбачається, що разом за період з 01.07.2021 по 01.09.2021 включно з рахунку позивача списано кошти за користування кредитним лімітом у сумі 2 959,80 грн. 22.09.2021 позивачем направлено відповідачу Заяву з проханням анулювати операцію зі списання кредитного ліміту та особистих коштів у сумі 25 404,41 грн. з рахунку позивача; зупинити нарахування та списання відсотків за користування кредитним лімітом по рахунку позивача; повернути незаконно списану з рахунку позивача суму списаних відсотків. 23.09.2021 на електронну адресу позивача надійшов Лист No QEVR-20210923- 14793642 від 23.09.2021 зі змісту якого слідує, що Банк може переглянути нараховані відсотки, якщо Клієнт вносить суму заборгованості протягом 3-х місяців з моменту вчинення шахрайських дій. Якщо клієнт не погашає заборгованість за вказаний термін, у Банку немає підстав для перерахунку нарахованих відсотків. Тобто фактично відповідач відмовив задовольняти заяву позивача у порядку досудового врегулювання спору. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1071 ЦК України банк може списувати кошти з рахунка на підставі розпорядження клієнта. Тобто тільки клієнт може ініціювати списання коштів, а банк в свою чергу зобов`язаний ідентифікувати його особу. Встановлення, що власник рахунка та ініціатор списання коштів є однією особою - запорука належного виконання банком умов договору. Саме тому у випадку допущення працівником банку халатності, внаслідок чого незаконно списуються гроші з поточного рахунку клієнта, фінустанова повинна нести відповідальність. Наявними в матеріалах справи доказами, а також доказами, наданими представником АТ «Універсал банк» не доведено, що позивач вчиняла розпорядження щодо списання/перерахунку коштів, та вчиняла будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з її рахунку. Положенням ст.1073 ЦК України встановлено, що у випадку несвоєчасного зарахування коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, сплатити відсотки та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення N 705 про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705 (далі - Положення N 705, в редакції на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення N 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій. Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення N 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення N 705). Пунктами 7, 8 розділу VI Положення N 705 визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення N 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі N 6-71цс15. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі N 127/23496/15-ц (касаційне провадження N 61-3239св18) вказану правову позицію підтримав. Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України "Про звернення громадян" (пункт 10 розділу VI Положення N 705). Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України). Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до частин 7, 8, 9 розділу VI "Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками" Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року N 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13.05.2015 у справі № 6-71цс15: «…не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, відсутні підстави для цивільно-правової відповідальності позичальника». Крім того, згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам статей 76, 81 ЦПК України. Також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 року у справі N 699/16-ц (провадження N 61-16504св18) та від 05.12.2018 року у справі N 754/15020/15-ц (провадження N 61-22283св18) зроблено висновок, що "користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Така правова позиція була висловлена в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі N 6-71цс15 та в постанові Верховного Суду від 21.02.2019 року у справі N 489/1649/17. Отже, доводи позивача про те, що вона жодним чином не порушувала умови договору про обслуговування карткового рахунку, негайно повідомила обслуговуючий банк про несанкціоноване списання грошових коштів з її рахунку, звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, звернутися з офіційною письмовою вимогою про повернення коштів в обслуговуючий банк знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Крім того, з наданої суду АТ «Універсал банк» довідки про Рух коштів по картці від 24.02.2023, вбачається, що списання коштів з рахунку позивача відбувалося 05.05.2021 в період часу після того, як позивач повідомила повноважену особу Банку про несанкціоноване списання грошових коштів з її рахунку. Натомість відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства не було вжито відповідних засобів, що зобов`язана здійснити фінансова установа у разі повідомлення клієнта про здійснення шахрайських дій з його банківським рахунком. Оцінюючи наявні матеріали справи на відповідність їх нормам матеріального права, суд вважає, що правових підстав вважати, що у позивача рахується заборгованість по тілу кредиту у розмірі 25 000, 00 грн., які були несанкціоновано списано з її карткового рахунку, є необгрунтованими. Разом з тим, суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо оцінки правомірності можливих дій банку, що стосується стягнення спірної суми у розмірі 25 000,00 грн., оскільки доказів того, що між сторонами існує спір про стягнення вказаних коштів, матеріали справи не містять та відповідних позовних вимог сторонами у даній справі заявлено не було. В той же час, оцінюючи надані суду письмові докази вказують на наявність підстав для задоволення даного позову лише в частині повернення безпідставно списаних з карткового рахунку позивача грошових коштів в сумі 404,41 грн. (особистих коштів позивача), а також наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з Акціонерного товариства «Універсал банк» на користь позивача списаних банком відсотків за користування кредитним лімітом по картці з рахунку № [NUMBER] у сумі 2 959,80 грн. За вказних вище обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно списаних з карткового рахунку позивача грошових коштів в сумі 404,41 грн. (особистих коштів позивача), а також списаних банком відсотків за користування кредитним лімітом по картці з рахунку № [NUMBER] у сумі 2 959,80 грн. Що ж стосується позовної вимоги позивача про визнання недійсним правочину за кредитним зобов`язанням [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), що виник саме на підставі несанкціонованої фінансової операції (транзакції) по переказу з карткового рахунку [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] № [NUMBER] , відкритого в АТ «Універсал банк» (код ЄДРПОУ: 21133352) грошових коштів, а також застосування наслідків недійсності правочину шляхом скасування відсотків, неустойки, комісії та інших платежів, нарахованих Акціонерним товариством «Універсал банк» (код ЄДРПОУ 21133352) за оскаржуваним [PERSON] правочином, що виник на підставі несанкціонованої фінансової операції (транзакції) щодо переказу 05.05.2021 року коштів у сумі 25 000,00 грн. з кредитної картки [PERSON] рахунок № [NUMBER] , суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом, [PERSON] є клієнтом АТ «Універсал банк». Так, 18.11.2019 позивачем було заповнено та підписано Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг та відкрито рахунок № [NUMBER] у банку відповідача. Як вбачається з Анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг, яку позивач власноруч підписала тогож дня - 18.11.2019, позивач погоджується з тим, що ця анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг, укладання якого позивач підтверджує і зобов`язується виконувати його умови. Підписанням цього Договору, позивач підтверджує, що вона ознайомлена з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту (згідно вимог діючого законодавства) та отримав їх примірники у мобільному додатку, вони їй зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Окрім цього, вона беззастережно погодилась з тим, що Банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту. Погоджується, з тим, що про зміну доступного розміру доступного кредитного ліміту Банк повідомляє її шляхом надсилання повідомлень у мобільний додаток (п. 2 та п. 3 Анкети-заяви). Згідно вимог Анкети-заяви, [PERSON] просила крім іншого встановити кредитний ліміт на суму, зазначеному в мобільному додатку відповідно до умов Договору. Таким чином, [PERSON] та АТ «Універсал Банк» досягли згоди по всім умовам, погодили їх та підтвердили своє волевиявлення підписами: як на Анкеті-Заяві так і у мобільному додатку через використання позивачем електронного підпису. З 18.11.2019 позивач як клієнт Банку користувалася банківськими послугами у межах продукту «monobank», що сама підтверджує за змістом позову. Стаття 1054 цього Кодексу дає визначення кредитного договору як договору, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, аналізуючи предмет та зміст укладеного сторонами договору про надання банківських послуг, суд дійшов висновку, що він містить елементи банківського рахунка та кредитного договору та за своєю юридичною природою є публічним договором приєднання, умови якого встановлені банком у відповідних стандартних формах та є однаковими для всіх споживачів, що відповідає положенням статей 633, 634 ЦК України. З огляду на суб`єктний склад сторін договору про надання банківських послуг та об`єкт зафіксованих у ньому зобов`язань, на спірні правовідносини також поширюються дія Закону України «Про захист прав споживачів». Для договорів банківського рахунка та кредитних договорів законом встановлена обов`язкова письмова форма (частина перша статті 1067, частина перша статті 1055 ЦК України). За змістом статей 205, 207 цього Кодексу договір, укладений в електронному вигляді, є таким, що укладений у письмовій формі. Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон про електронну комерцію). Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У статті 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину. У частині першій цієї статті зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з частиною другою статті 216 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частиною першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок). Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів). Тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину. Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 396/29/17). У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині незарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 17.02.2021 року, викладеній у справі № 711/11121/18. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним правочину за кредитним зобов`язанням [PERSON] , що виник на підставі несанкціонованої фінансової операції (транзакції) по переказу з карткового рахунку [PERSON] № [NUMBER] , відкритого в АТ «Універсал банк» грошових коштів у сумі 25 404,41 грн. від 05.05.2021р., а також застосування наслідків недійсності правочину шляхом скасування відсотків, неустойки, комісії та інших платежів, нарахованих Акціонерним товариством «Універсал банк», є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення права позивача, тому у задоволенні цих вимог слід відмовити. Крім того, суд вважає, що фінансова операція (транзакції) по переказу з карткового рахунку [PERSON] № [NUMBER] спірних грошових коштів, яку позивач вважає несанкціоновою не є правочином у розумінні вимог ст. ст. 202, 203 ЦК України, а відтак правових підстав для визнання її недійсною та застосування відповідної реституції, не вбачає. За вказаних вище підстав не підлягає задоволенню і вимога зобов`язати Акціонерне товариство «Універсал банк» (код ЄДРПОУ 21133352) подати відомості до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» про відсутність заборгованості по кредитному договору від 18.11.2019. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Оскільки позивач звільнениа від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 закону України «Про захист прав споживачів», судовий збір в розмірі 107,70 грн. має бути стягнути з відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial