Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-21 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Вишгородської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому у відділі реєстрації актів цивільного стану Володарсько-Волинського району Житомирської області від 23.01.1999 року, про що було зроблено відповідний актовий запис № 1. У період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.04.2018 року по цивільній справі № 756/13220/17-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання стосунків спільні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишилися проживати разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Мати [PERSON] понад 6 років вже не приймає участі у вихованні доньок, догляд за якими здійснює лише [PERSON] . [PERSON] самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, про дітей не піклується, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дітей, не спілкується з дітьми, не надає дітям доступу до культурних та інших духових цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. Донька [PERSON] , [INFO] , взагалі не пам`ятає матір [PERSON] , оскільки остання жодного разу не вітала дитину з днем народження, не дарувала подарунків, не допомагала фінансово утримувати дітей та не приймала жодної участі у їх вихованні та розвитку. З моменту розірвання шлюбу [PERSON] жодного разу не відвідувала дітей за місцем їх проживання, хоча добре знає адресу їх проживання і перешкод у спілкуванні з дітьми для неї не створювалося. Натомість вихованням [PERSON] , [INFO] , займаються [PERSON] та його дружина - [PERSON] , яка піклується про дитину, робить з нею домашнє завдання, відвідує батьківські збори разом зі мною, цікавиться здоров`ям моїх дітей, їздить з ними на відпочинок, проявляє почуття любові. Враховуючи вищевикладене, зважаючи, що протягом шести років поспіль [PERSON] свідомо своєю винною поведінкою ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до доньки [PERSON] , [INFO] , то [PERSON] просив позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до [PERSON] , [INFO] . Крім того, у позовній заяві [PERSON] зазначає, що [PERSON] , не зважаючи на значне подорожання вартості на споживчі товари, продукти харчування, лікарські препарати, гуртки дитини та інші витрати, прямо ігнорує свої батьківські обов`язки щодо участі у вихованні дитини. За шість років [PERSON] жодного разу не надала коштів на утримання [PERSON] , [INFO] . Протягом всього часу утриманням [PERSON] , [INFO] , займається [PERSON] та несе витрати з забезпечення дитини всім необхідним. За останній час витрати на [PERSON] , [INFO] , значно зросли, оскільки дитина періодично хворіє і потребує додаткових витрат. [PERSON] власними силами намагається матеріально забезпечити [PERSON] , [INFO] , всім необхідним, не зважаючи на ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків по утриманню дитини. У зв`язку з цим [PERSON] також просив стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від доходу (заробітку) [PERSON] . Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 02.02.2024 року провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяв по суті справи, а також витребувано від органу опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області висновок щодо розв`язання спору, а саме: щодо доцільності позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 18.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у порядку загального позовного провадження. 28.03.2024 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області про недоцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Чайковська Р.А. з`явилися, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, не заперечували проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про причини неявки жодного разу не повідомила, будь-яких заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву від неї не надходило. Про дату, час та місце судових засідань [PERSON] повідомлялася шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за її офіційно зареєстрованою адресою проживання, шляхом направлення SMS-повідомлення про виклик до суду на її номер мобільного телефону, вказаний у матеріалах позовної заяви, а також шляхом публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Вишгородського районного суду Київської області. Як вбачається з наявних у матеріалах справи зворотних поштових повідомлень (а.с. 72, 138, 216), всі поштові відправлення, що направлялися судом [PERSON] , за зареєстрованою адресою проживання були повернуті у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, зважаючи на відсутність клопотань відповідача про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надала, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. В судовому засіданні на обґрунтування позовних вимог позивачем [PERSON] було надано показання наступного змісту. [PERSON] та [PERSON] одружилися у 1999 році, розпочали спільне подружнє життя. На той час, жили у м. Києві, де орендували квартиру. [INFO] народилася перша спільна донька - [PERSON] . Подружнє життя було нормальним, [PERSON] та [PERSON] спільно проживали, мали спільний побут, займалися вихованням спільної дитини. Пізніше [PERSON] та [PERSON] переїхали до м. Вишгород Київської області у власну квартиру, яку придбав [PERSON] [INFO] народилася друга спільна донька - [PERSON] . Згодом подружні відносини та сімейне життя [PERSON] та [PERSON] почали погіршуватися: [PERSON] стала холодною до нього, поводила себе агресивно як по відношенню до нього, так і по відношенню до дітей. У серпні 2017 року [PERSON] дізнався про наявність в [PERSON] іншого чоловіка. З цим чоловіком [PERSON] пересікся у власній квартирі, тоді між [PERSON] та [PERSON] виникла сварка, у ході якої [PERSON] благав [PERSON] схаменутися, повернутися до сім`ї та не кидати дітей. Однак [PERSON] не слухала його, після чого зі своїм новим чоловіком покинула квартиру. 24.08.2017 року [PERSON] разом з дітьми їздив до своєї матері у с. Хорошів Житомирської області. Після повернення додому у м. Вишгород Київської області, [PERSON] побачив, що в період їх відсутності відповідачка [PERSON] забрала всі свої речі з квартири та поїхала. Пізніше, у зв`язку з припиненням подружнього та сімейного життя рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.04.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після того, як [PERSON] покинула сім`ю, вона більше не поверталася, до родини не приїжджала, з дітьми не спілкувалася, будь-якої матеріальної допомоги на їх утримання ані [PERSON] , ані особисто дітям не давала. [PERSON] двічі телефонував [PERSON] , однак остання розмовляти відмовлялася, виражалася в його бік нецензурною лайкою, кидала слухавку. Коли [PERSON] покинула сім`ю, то [PERSON] , [INFO] , було лише 3 роки. Старша донька - [PERSON] , [INFO] , дуже сильно страждала, переживала, у неї була сильна психологічна травма внаслідок того, що її мати - [PERSON] покинула сім`ю. [PERSON] також страждав, внаслідок цього, відчував образу та спустошення. На початку було дуже складно самостійно виховувати двох дітей. На стягнення з відповідачки аліментів [PERSON] не подавав, оскільки вирішив самостійно утримувати дітей. У 2018 року [PERSON] вдруге одружився з колегою по роботі - [PERSON] , [INFO] , з якою він познайомився на роботі. Спочатку вони спілкуватися, [PERSON] надавала допомогу [PERSON] у вихованні та догляді за дітьми. Своїх дітей [PERSON] не має. Відносини між [PERSON] та дітьми [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , дуже хороші: [PERSON] прийняла їх як рідних, займалася їх вихованням, доглядом та утриманням. Найменша донька [PERSON] , [INFO] , називає [PERSON] мамою, не знаючи при цьому, що вона не є її рідною матір`ю. [PERSON] , [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] спільно проживають однією сім`єю, мають спільний побут, спільний бюджет, їздять на спільний відпочинок, спільно проводять дозвілля. Наразі старша донька [PERSON] проживає окремо, має власний дохід. Молодша донька [PERSON] наразі проживає разом з [PERSON] та [PERSON] , які спільно займаються її вихованням, навчанням, доглядом та утриманням. З початком повномасштабного вторгнення російської федерації у 2022 році відповідачка [PERSON] також не з`являлася, не телефонувала, не зважаючи на наявність щоденної загрози для життя і здоров`я дітей. Відповідач жодного разу не поцікавилась де її діти, де вони перебувають, чи все добре з ними. Мати [PERSON] , бабуся [PERSON] та [PERSON] , також жодного разу не цікавилися життям, здоров`ям, розвитком, вихованням, утриманням та доглядом своїх онучок, не телефонувала, не приїжджала, знаючи їх місце проживання. Жодних перешкод у спілкуванні для бабусі не створювалося. [PERSON] намагався зв`язатися з відповідачкою [PERSON] , щоб повідомити їй про початок судового процесу щодо позбавлення її батьківських прав по відношенню до доньки [PERSON] , однак [PERSON] жодним чином не відреагувала, засвідчила свою байдужість з цього приводу. Представником [PERSON] - адвокатом Чайковською Р.А. також було зазначено, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав має для суду рекомендаційний характер. У зв`язку з цим представником позивача зазначено, що показання допитаних у судовому засіданні свідків, сукупність наданих суду письмових доказів дають можливість зробити висновок про свідому та винну поведінку [PERSON] , щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до доньки [PERSON] . Тому стороною позивача висловлено прохання не враховувати висновок органу опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області щодо недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] . Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області - Черепан С.М. у судове засідання з`явилася, надала пояснення, в яких зазначила, що позивач [PERSON] жодного разу не звертався до органу опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області з приводу невиконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків по відношенню до доньки [PERSON] , жодних заходів реагування щодо [PERSON] у зв`язку з цим не застосовувалося. Черепан С.М. також зазначила, що причиною відсутності [PERSON] у житті дітей є небажання спілкуватися з дітьми. Під час засідання комісії з приводу вирішення питання про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, органом опіки та піклування було встановлено відсутність [PERSON] у житті дітей, відсутність її участі у вихованні, догляді та утриманні дітей. Разом з тим, доказів щодо нехтування відповідачкою [PERSON] своїми батьківськими обов`язками надано не було, свідки комісією не допитувалися, у зв`язку з чим було надано висновок про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до неповнолітньої [PERSON] , [INFO] .. Разом з тим, Черепан С.М. зазначила, що висновок органу опіки та піклування, щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав, має для суду рекомендаційний, а не абсолютний характер. Враховуючи показання допитаних у судовому засіданні свідків, представник органу опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області при вирішенні позовних вимог покладалась на розсуд суду. Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Стосовно позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). При вирішенні такої категорії спорів судом враховується, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, який застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд зважає на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, а тому застосовувати цей захід необхідно як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що нею передбачені випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України) (Постанова КЦС ВС від 08.12.2021 року у справі № 311/563/20). З урахуванням вищевикладеного, під час судового розгляду відповідно до вимог ст. 232 ЦПК України у судовому засіданні у присутності батька, представника органу опіки, та вчителя, було допитано малолітню [PERSON] , [INFO] , яка надала показання наступного змісту. [PERSON] проживає у м. Вишгород Київської області разом зі своїми батьками - батьком [PERSON] та [PERSON] . Навчається [PERSON] у Вишгородському ліцеї «Сузір`я» Вишгородської міської ради. [PERSON] водить [PERSON] до навчального закладу, забирає після уроків, допомагає у виконанні домашніх завдань. [PERSON] водить [PERSON] в басейн, на танці, а також на інші гуртки. Дозвілля та відпочинок [PERSON] проводить разом з батьком [PERSON] та мамою [PERSON] . [PERSON] доглядає за [PERSON] , піклується про неї, вбирає, робить зачіски. Коли [PERSON] хворіла, то разом з нею вдома завжди перебувала [PERSON] , доглядала за нею, піклувалася про її здоров`я. Влітку [PERSON] на канікули їздить до Житомирської області до своєї бабусі, матері [PERSON] , проводить там відпочинок. Після цього влітку разом з [PERSON] , [PERSON] їздила за кордон на відпочинок. На день народження [PERSON] вітають батько [PERSON] , мати [PERSON] та сестра - [PERSON] , та друзі. Вони дарять їй подарунки. Сестра [PERSON] проживає у м. Києві, на вихідні приїжджає у гості у м. Вишгород Київської області. [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що її мати - [PERSON] завжди поруч з нею, піклується про неї, доглядає за нею, проводить з нею відпочинок та дозвілля. [PERSON] завжди слухається [PERSON] , сильно любить свою маму. Будь-яких конфліктів в сім`ї немає. [PERSON] у своїх показаннях підтвердила, що нічого не знає та нічого не чула про жінку - [PERSON] , та не бачила її. Хто ця жінка, їй не відомо. Таким чином, у своїх показаннях [PERSON] , як дитина, по відношенню до якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , підтвердила, що їй нічого не відомо про [PERSON] . Своєю мамою [PERSON] вважає [PERSON] , яка займається її доглядом, вихованням, утриманням, піклується про її здоров`я, навчання, розвиток та забезпечує її якнайкращі інтереси. Відпочинок, зокрема, канікули, [PERSON] проводить у родинному колі разом з батьком [PERSON] , його родичами та [PERSON] . Проживає [PERSON] разом з батьком [PERSON] та [PERSON] , вважає їх повноцінною сім`єю, батьком та матір`ю, жодних конфліктів та сварок немає, обставини, які б негативно позначалися на розвитку та вихованні дитини, відсутні. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , суду показав, що особисто знайомий з [PERSON] з 1990 року, оскільки вони народилися і проживали по сусідству в одному селі, а саме с. Хорошів Житомирської області. Стосунки між [PERSON] та [PERSON] дружні. [PERSON] є хрещеним батьком [PERSON] . [PERSON] особисто знає відповідача по справі [PERSON] , як колишню дружину позивача [PERSON] , був свідком розвитку їх відносин, оскільки постійно спілкується з [PERSON] . [PERSON] зазначив, що у 2017 році відносини між [PERSON] та [PERSON] почали погіршуватися: [PERSON] стала холодною по відношенню до [PERSON] , почала віддалятися від сімейних проблем та сімейного життя, поводила себе агресивно, була дратівливою та напруженою. Після цього [PERSON] взагалі пішла з родини, про що [PERSON] особисто повідомляв [PERSON] [PERSON] зазначив, що після того, як [PERSON] покинула родину, [PERSON] був сильно розчарований, замкнутий у собі, всіляко намагався повернути її, постійно їй телефонував, намагався зустрітися. [PERSON] жодним чином на вказані спроби не реагувала. [PERSON] сильно переживав з цього приводу, думав, що [PERSON] одумається, схаменеться, чекав її повернення до родини. [PERSON] дітей не кинув, вирішив самостійно їх виховувати та утримувати. На початку [PERSON] було тяжко виховувати двох дітей самостійно, тому допомогу надавала його мати. Пізніше, як підтвердив [PERSON] , [PERSON] познайомився з [PERSON] , яка через деякий час стала його дружиною. З [PERSON] [PERSON] знайомий особисто, вважає її спокійною, турботливою, гарною господинею, яка бере активну участь у вихованні, догляді та утриманні молодшої доньки позивача - [PERSON] . Остання, у свою чергу, називає [PERSON] мамою та вважає її своєю рідною матір`ю. [PERSON] підтвердив, що йому відомо, що після того, як [PERSON] покинула родину, вона не телефонувала, не приїжджала, про дітей не запитувала, жодним чином з ними не зв`язувалася, контакти з родиною не підтримує, жодним чином участі у сімейному житті не бере. [PERSON] від матері відповідачки [PERSON] відомо, що остання жива та здорова. При цьому мати відповідачки [PERSON] , як бабуся [PERSON] , також за весь час не цікавилася життям онучки. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , суду повідомила, що позивач [PERSON] є її рідним батьком, разом з тим, давати показання не відмовляється. У своїх показаннях [PERSON] підтвердила, що відповідач по справі - [PERSON] є її рідною матір`ю, а також рідною матір`ю молодшої сестри - [PERSON] . У 2017 році, коли вони всі разом проживали у м. Вишгород Київської області, стосунки між батьками - [PERSON] та [PERSON] почали погіршуватися, стали напруженими. Приблизно у серпні 2017 року, коли [PERSON] було 18 років, її мати [PERSON] пішла з родини до іншого чоловіка. При цьому свій вчинок [PERSON] жодним чином не пояснила. Після уходу [PERSON] у родини був великий стрес, [PERSON] разом з батьком [PERSON] сильно переживали. Молодша сестра [PERSON] теж важко пережила цей період, постійно плакала. Як зазначила [PERSON] , біля півроку з моменту уходу відповідачки [PERSON] з родини, нею не було жодного контакту. У 2018 році [PERSON] вперше зателефонувала [PERSON] , питала щодо їх життя та цікавилися чи є у батька [PERSON] нова жінка. При цьому зустрітися з [PERSON] , [PERSON] не бажала, про зустріч з молодшою донькою - [PERSON] , [PERSON] також не прохала. Після цього [PERSON] регулярно раз на півроку телефонувала [PERSON] . У телефонних розмовах [PERSON] постійно ображала позивача [PERSON] , виражалася в його бік нецензурною лайкою, під час телефонних розмов відповідачка [PERSON] переважно була у стані алкогольного сп`яніння. У той же час, в телефонних розмовах [PERSON] жодним чином не цікавилися життям, здоров`ям [PERSON] та [PERSON] . Одного разу в телефонній розмові [PERSON] просила в [PERSON] гроші на власні потреби. У своїх показаннях [PERSON] підтвердила, що після того, як [PERSON] покинула родину, остання більше не поверталася, сімейними проблемами, життям своїх дітей не цікавилася, участі у житті, догляді, вихованні та утриманні, як [PERSON] , так і [PERSON] , не приймала, на свята не приїжджала, навчальний заклад, в якому навчалися діти, не відвідувала, матеріальної чи моральної допомоги не надавала. [PERSON] зазначила, що після уходу [PERSON] , вихованням, доглядом, утриманням [PERSON] та [PERSON] повністю займається батько [PERSON] . Пізніше [PERSON] познайомився з [PERSON] , з якою невдовзі одружився. Наразі [PERSON] проживає разом з [PERSON] та [PERSON] , які займаються її спільним вихованням, доглядом, утриманням. [PERSON] дійсно називає [PERSON] мамою та вважає її своєю рідною матір`ю і нічого не пам`ятає про [PERSON] . [PERSON] також вважає [PERSON] мамою. Останній раз [PERSON] спілкувалася з відповідачкою [PERSON] у 2023 році, коли потрібно було отримати від неї дозвіл на виїзд [PERSON] за кордон. Спочатку [PERSON] відмовлялася надавати дозвіл, але пізніше все ж таки погодилася. [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що вона хотіла б, щоб [PERSON] також позбавили батьківських прав по відношенню і до неї, [PERSON] . Також повідомила, що батько [PERSON] дійсно не звертався до суду з метою стягнення аліментів з [PERSON] , оскільки на той момент вони не хотіли зайвих проблем та стресу, тому [PERSON] повністю забезпечував їх з сестрою всім необхідним. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , підтвердила, що є дружиною [PERSON] та надала показання наступного змісту. [PERSON] познайомилася з [PERSON] у 2005 році, оскільки працювали разом на одному підприємстві, спілкувалися на той час як колеги по роботі, стосунки були добрі. З 2018 року, після нового року, [PERSON] та [PERSON] почали спілкуватися тісніше. [PERSON] було відомо, що на той момент дружина [PERSON] покинула його та дітей. [PERSON] часто почав відпрашуватися раніше з роботи додому, оскільки вдома була малолітня дитина. На корпоративній вечірці перед новим роком [PERSON] попросив в [PERSON] допомоги купити речі молодшій доньці [PERSON] , на що [PERSON] погодилася. [PERSON] разом з [PERSON] приїхали до [PERSON] , вони разом поїхали до магазину, після цього разом провели час. Пізніше [PERSON] познайомилася і зі старшою донькою позивача - [PERSON] . [PERSON] стала приїжджала у гості до [PERSON] та його дітей у м. Вишгород Київської області на вихідні. [PERSON] дуже добре її прийняла, з [PERSON] так само склалися добрі стосунки. У липні 2018 року [PERSON] та [PERSON] одружилися, та стали жити однією родиною. [PERSON] підтвердила, що з 2018 року вона разом з [PERSON] спільно живуть однією сім`єю, мають спільний побут, спільно займаються вихованням, доглядом, утриманням [PERSON] . [PERSON] проводить разом з [PERSON] дозвілля, їздить на відпочинок, ходить по магазинам, піклується про її здоров`я, навчання та розвиток. [PERSON] дійсно називає [PERSON] мамою та вважає своєю рідною матір`ю. [PERSON] відомо, що відповідачка [PERSON] після того, як покинула родину, не поверталася, не приїжджала, жодної участі у вирішенні сімейних проблем та житті своїх дітей не брала, будь-якої допомоги не надавала, жодного інтересу щодо своїх дітей не проявляла. [PERSON] зі слів [PERSON] відомо, що [PERSON] раз на півроку телефону [PERSON] , однак при цьому життям дітей не цікавиться, зустрітися не пропонує. Останній раз контакт з [PERSON] був у липні 2023 року, коли потрібно було отримали від [PERSON] дозвіл для виїзду [PERSON] за кордон на відпочинок до Греції. Для цього вони [PERSON] пересилали кошти, щоб вона оформила відповідні документи та надала дозвіл на виїзд дитини за кордон. [PERSON] підтвердила, що особисто ніколи не спілкувалася з відповідачкою [PERSON] , тому пояснити, чому [PERSON] не бажає спілкуватися з власними дітьми, займатися їх доглядом та вихованням, [PERSON] не може. При цьому [PERSON] підтвердила, що жодних перешкод у спілкуванні з дітьми для [PERSON] не створювалося, оскільки місце проживання не змінювалося, телефонні дзвінки [PERSON] не ігнорувалися. У судовому засіданні також було допитано свідка [PERSON] , [INFO] , яка працює у Вишгородському ліцею «Сузір`я» Вишгородської міської ради Київської області вчителем початкових класів та є класним керівником [PERSON] . У своїх показаннях [PERSON] зазначила, що позивача [PERSON] знає особисто, оскільки навчає його доньку - [PERSON] . У процесі навчання [PERSON] зарекомендувала себе з позитивного боку, є відповідальною, доброю, чуйною, охайною, має багато друзів та успіхи у навчанні, дуже позитивна та активна на уроках. [PERSON] підтвердила, що на батьківських зборах участь завжди бере або [PERSON] , або позивач [PERSON] . Обидва спілкуються з нею не лише з тематики батьківських зборів, але і постійно цікавляться процесом навчання [PERSON] . У свою чергу, [PERSON] ніколи не приходить та не уходить зі школи сама, оскільки її завжди приводить та забирає [PERSON] . [PERSON] дійсно називає [PERSON] своєю мамою, а [PERSON] також була впевнена, що [PERSON] є рідною матір`ю [PERSON] , оскільки дуже добре до неї ставиться, відносини між ними склалися як між рідними матір`ю та донькою. [PERSON] зазначила, що нічого не знає про відповідача [PERSON] , крім того, що бачила її ім`я у свідоцтві про народження [PERSON] . [PERSON] жодним чином не цікавилася про дитину, до школи жодного разу не приходила. З свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 23.01.1999 року (а.с. 17) судом встановлено, що 23 січня 1999 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ), було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Володарсько-Волинського району Житомирської області складено відповідний актовий запис № 1. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.06.1999 року (а.с. 18) судом встановлено, що у сторін у шлюбі народилася донька - [PERSON] , [INFO] , батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] . З свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.09.2014 року (а.с. 19) судом встановлено, що у сторін у шлюбі також народилася донька - [PERSON] , [INFO] , батьками якої також зазначені [PERSON] та [PERSON] . З рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20.04.2018 року у справі № 756/13220/17-ц, яке набрало законної сили 21.05.2018 року (а.с. 20), вбачається, що шлюб між сторонами - [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 439199 (а.с. 23) судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] . З довідки № 102 від 25.01.2024 року (а.с. 24) судом підтверджено, що [PERSON] працює в ТОВ «ЦЕНТР КОМПЛЕКТАЦІЇ «УКРСТАЛЬПРОКАТ» та займає посаду - завідувач складу, з 01.12.2008 року по теперішній час, має офіційний дохід (заробіток). З характеристики позивача [PERSON] , виданої директором ТОВ «ЦК «Укрстальпрокат» № 103 від 25.01.2024 року (а.с. 25), вбачається, що за місцем роботи [PERSON] характеризується позитивно, займає посаду завідувача складом протягом 16 років. За час роботи зарекомендував себе як відповідальний, дисциплінований працівник, завжди приходить на роботу вчасно і якісно виконує свої обов`язки, проявляє ініціативу, приймає правильні рішення в питаннях, що стосуються його професійної діяльності. [PERSON] має високий професійний рівень, проходить курси підвищення кваліфікації, є активним членом колективу, завжди готовий допомогти, має авторитет серед працівників. З характеристики [PERSON] , виданої директором Вишгородського ліцею «Сузір`я» Вишгородської міської ради Київської області (а.с. 21), судом встановлено, що [PERSON] навчається у ліцеї з 01.09.2021 року. За цей час зарекомендувала себе, як старанна, дисциплінована, працелюбна учениця. [PERSON] добре усвідомлює свої обов`язки, цікавиться навчанням, має достатній рівень навчальних досягнень, велике бажання вчитися. З характеристики вбачається, що [PERSON] проживає з батьком [PERSON] та його дружиною [PERSON] , оскільки з матір`ю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] розлучений. За час навчання в ліцеї у вихованні дитини брали участь батько [PERSON] та його дружина [PERSON] . Вони відвідували батьківські збори та різноманітні заходи у школі, приводять та забирають дівчинку з ліцею, цікавляться її навчальними досягненнями, забезпечують усім необхідним приладдям для навчання, активно беруть участь у житті класу, безпосередньо спілкуються з класним керівником. За час навчання мати [PERSON] жодного разу не відвідувала батьківські збори, не проводила дівчинку до школи, не цікавилася досягненнями доньки та взагалі не переймалася навчанням дівчинки. З Декларації № 001-600Р-3300 (а.с. 22), судом встановлено, що [PERSON] з метою забезпечення [PERSON] необхідним лікарським доглядом укладено Декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 20.07.2018 року (а.с. 26) судом встановлено, що 20.07.2018 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ), було зареєстровано шлюб, про що Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області складено відповідний актовий запис № 193. З Акту обстеження умов проживання № 20 від 29.02.2024 року, затвердженого начальником служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради (а.с. 89), судом підтверджено, що за адресою: [ADDRESS] , проживають та мають постійне місце реєстрації: [PERSON] , [INFO] , дитина [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У квартирі створені всі необхідні умови для проживання, квартира з усіма зручностями, відповідно умебльована та облаштована необхідною побутовою технікою. Для дитини створені належні умови для проживання, розвитку та проведення дозвілля. Висновком органу опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 25.03.2024 року № 178 (а.с. 168-171), визнано за недоцільне позбавляти [PERSON] батьківських прав по відношенню до [PERSON] у зв`язку з недостатністю для цього підстав. Оцінюючи висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав, суд виходить з положень ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, відповідно до яких суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Крім того, суд враховує приписи ч. 6 ст. 19 СК України, відповідно до яких суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) було висловлено правову позицію про те, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. У зв`язку з цим суд також звертає увагу, що одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". На підставі вищевикладеного, враховуючи показання допитаних у судовому засіданні свідків, у тому числі показання малолітньої [PERSON] , враховуючи досліджені матеріали позовної заяви, судом встановлено, що [PERSON] , яка є рідною матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] , починаючи з 2017 року і по сьогоднішній день, тобто протягом тривалого часу, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням та медичним доглядом, не бере жодної участі у вихованні та утриманні дитини; взагалі не спілкується з дитиною та не бере участі в її житті, внаслідок чого дитина нічого не знає про рідну матір та сприймає дружину батька своєю рідною матір`ю, яка, у свою чергу разом з батьком, проявляє до неї почуття любові, доглядає, виховує, утримує, піклується про здоров`я, готує до самостійного життя, проводить з нею відпочинок та дозвілля, опікується розвитком дитини, самовизначенням її у житті. З початком повномасштабного вторгнення російської федерації, що створило щоденну загрозу для життя і здоров`я кожної особи на території України, особливо такої вразливої категорії населення як діти, [PERSON] жодного разу не поцікавилися життям та здоров`ям малолітньої [PERSON] , не телефонувала, не приїжджала, не переймалися її життям взагалі. При цьому судом встановлено, що жодних перешкод для [PERSON] у спілкуванні з дитиною не створювалося, оскільки дитина весь час проживала та проживає за тією ж адресою, де проживала [PERSON] , коли покинула родину. У свою чергу, [PERSON] не зверталася до жодних органів влади з приводу усунення перешкод у спілкуванні з дитиною і до суду в межах даної справи жодного разу не з`явилася, засвідчивши свою байдужість по відношенню до дитини та її життя. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] , попри наявність вільної можливості у спілкуванні з дитиною та виконанні по відношенню до неї батьківських обов`язків, починаючи з 2017 року, фактично самоусунулася з життя малолітньої [PERSON] . У Постанові КЦС ВС від 21.07.2021 року у справі № 202/7712/18 зроблено висновок, що з урахуванням принципу забезпечення якнайкращих інтересів дитини суд може застосувати до батька дитини крайній захід впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав у разі не підтримання ним стосунків з дитиною протягом тривалого часу, відсутність у батька інтересу до її життя, самоусунення від виконання своїх батьківських обов`язків. У Постанові КЦС ВС від 26.01.2022 року у справі № 203/3505/19 зроблено висновок, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставою для позбавлення батьків/одного з батьків батьківських прав. У Постанові КЦС ВС від 08.12.2021 року у справі № 311/563/20 зроблено висновок, що позбавлення батьківських прав батька чи матері, які, починаючи з моменту народження дитини, фактично самоусунулися (ухилилися) від її виховання, не піклувалися про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя тощо, відповідає найкращим інтересам дитини. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про доведеність факту ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої [PERSON] , [INFO] , а саме факт свідомої винної поведінки у виді самоусунення від виконання своїх батьківських обов`язків, починаючи з 2017 року. Зважаючи на обставини, встановлені судом з показань свідків, суд вважає, що виправлення [PERSON] є неможливим, а позбавлення [PERSON] батьківських прав заходом, що в даному випадку буде відповідати найкращим інтересам малолітньої [PERSON] . У зв`язку з цим позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню. Щодо стягнення аліментів на утримання [PERSON] . Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 121, ч. 1 ст. 122 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. У ч. 1-3 ст. 181 СК України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Судом встановлено, що днем пред`явлення позову про стягнення аліментів на утримання дитини є 30.01.2024 року. Враховуючи вищезазначені обставини, враховуючи обставини та висновки суду, встановлені і зроблені під час вирішення позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав, а також обов`язок обох батьків утримувати дитину, суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання спільної дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 30 січня 2024 року і до досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття, тобто до [INFO] . Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З позовної заяви вбачається, що при поданні позову позивачем понесено судові витрати, які складаються з витрат зі сплати судового збору (1211 грн. 20 коп.) та з витрат на професійну правничу допомогу (25 000 грн. 00 коп.). Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. Суд звертає увагу, що судова практика з приводу застосування положень процесуального законодавства щодо механізму подачі заяви про ухвалення додаткового рішення та ухвалення самого рішення з метою розподілу судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу після вирішення позовних вимог по суті є усталеною. Так, відповідно до висновків, викладених у постановах ВС від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 17.03.2020 року у справі № 520/8309/18, від 14.01.2019 року у справі № 927/26/18, від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, від 22.03.2018 року у справі № 910/9111/17, від 18.01.2023 року у справі № 369/7551/21, відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається послідовно у наступні етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами шляхом подачі заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт, виконаних адвокатом, та доказами, що підтверджують здійснення робіт і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; 3) розподіл судових витрат. Таким чином відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений. Тобто, сторона має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката за умови подання нею до суду заяви про відшкодування таких судових витрат, яка подана до судових дебатів у справі, подання доказів таких витрат (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснені ним витрати, необхідних для надання правничої допомоги, тощо) до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі. Крім того, суд звертає увагу, що законодавцем визначено процесуальний наслідок не заявлення до закінчення судових дебатів вимоги на відшкодування судових витрат на правничу допомогу або подання доказів таких витрат із пропуском п`ятиденного строку з момент у винесення рішення у справі. В такому випадку суд залишає заяву сторони про винесення додаткового судового рішення без розгляду. Судом встановлено, що разом з позовною заявою стороною позивача подано попередній орієнтований розрахунок судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, під час судового розгляду до закінчення судових дебатів стороною позивача не було зроблено заяви про відшкодування цих витрат, не надано доказів на їх понесення, не надано детального опису виконаних робіт, що давало б суду можливість перевірити співмірність заявленого розміру обставинам даної справи та вирішити питання про їх розподіл між сторонами. Стороною позивача також до закінчення судових дебатів не подано заяви про подання доказів на підтвердження цих витрат протягом 5 днів після ухвалення рішення. У свою чергу позовна заява містить лише ордер на надання професійної правничої допомоги та договір про надання правової допомоги, з яких, однак, неможливо встановити наявність гонорару адвоката, його розміру, порядок сплати, обсяг виконаних робіт та інші обставини, що мають значення визначення розміру співмірності витрат у виді професійної правничої допомоги. Таким чином, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити. Витрати зі сплати судового збору внесені стороною позивача в попередній орієнтований розрахунок судових витрат, до закінчення судових дебатів подано заяву про відшкодування цих витрат та надано докази на їх понесення. Зважаючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, судом встановлено, що позивачем заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру (позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів). За першу позовну вимогу сплачено судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп., питання про відшкодування яких вирішено судом вище. У свою чергу, відповідно до положень ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивачі у справах про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням вищевикладеного, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved